ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4371/26 Справа № 204/70/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Пищиди М.М.
суддів: Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю. 
за участю секретаря судового засідання – Літвінова І.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 січня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, заінтересована особа – Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса,-

В С Т А Н О В И В:
12 січня 2026 року до суду звернулася ОСОБА_1 з заявою, в якій просила визнати виконавчий лист № 204/70/18 виданий 29 листопада 2018 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 107 672,00 грн. таким, що не підлягає виконанню. 
В обґрунтування заяви зазначала, що на примусовому виконанні у Другому Правобережному відділі державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало ВП № 58094368 щодо виконання виконавчого листа №204/70/18 виданого 29 листопада 2018 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 107 672,00 грн. Виконавче провадження № 58094368 щодо виконання виконавчого листа №204/70/18 було розпочато 16 січня 2019 року, а 27 березня 2019 року виконавчий лист №204/70/18 був повернутий стягувачу, у зв`язку з чим ВП № 58094368 було завершено. Зазначає, що стягувачем пропущений встановлений законом строк пред?явлення виконавчого документа до виконання і тому відповідно до п.2 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі документи вже не можуть бути прийняті виконавчою службою до виконання, а тому слід визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. 
Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 просила суд визнати виконавчий лист №204/70/18, виданий 29.11.2018 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 107 672,00 грн. таким, що не підлягає виконанню, оскільки стягувачем пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 січня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, по цивільній справі № 204/70/18 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, заінтересована особа – Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та вважає, що висновки викладені в судовому рішенні не відповідають дійсним обставинам справи.
З урахуванням вкладеного, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нову, про задоволення заяви в повному обсязі.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Судом встановлено, що заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2018 по цивільній справі № 204/70/18 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 08 листопада 2010 року з 08 листопада 2010 року по 30 вересня 2017 року у розмірі 107 672,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600,00 грн. (а.с. 61-64).
На виконання вищезазначеного рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, 29 листопада 2018 року стягувачу Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк», було видано виконавчий лист по справі № 204/70/18.
Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 16 січня 2019 року, винесеною старшим державним виконавцем Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Твердохліб Н.П., було відкрито виконавче провадження № 58094368, щодо виконання виконавчого листа по справі № 204/70/18 виданого 29 листопада 2018 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська (а.с. 79).
В подальшому, згідно з постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 27 березня 2019 року, винесеною старшим державним виконавцем Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Твердохліб Н.П., виконавчий лист виданий 29 листопада 2018 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська по справі №204/70/18 було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 80).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та відсутності підстав для їх задоволення.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.
Згідно зі ст.1 Закону «Про виконавче провадження», виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.
Відповідно до положень ст. 129 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав. Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема:
-видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню);
-коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;
-видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа;
-помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката;
-пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Під іншими причинами, слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.
Виняток з цього правила становлять перелічені в статті 432 ЦПК України причини, якими може бути обумовлено невиконання рішення суду.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-9190ав22), у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 755/15479/14-ц.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.
Апеляційний суд зазначає, що заявником не надано жодних доказів на підтвердження того, що після повернення 27.03.2019 року виконавчого документа стягувачу, останній повторно не звертався з виконавчим листом до виконавчої служби або приватного виконавця, внаслідок чого строк пред`явлення виконавчого документа переривався, та міг бути поновлений з дня його повторного пред`явлення.
Крім того слід враховувати, що пропущений з поважних причин строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, може бути поновлений судом за заявою стягувача у порядку визначеному ст. 433 ЦПК України.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2018 по цивільній справі № 204/70/18 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 08 листопада 2010 року з 08 листопада 2010 року по 30 вересня 2017 року у розмірі 107 672,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600,00 грн.
В апеляційному порядку вищезазначене рішення не оскаржувалося.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.4 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Положеннями ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Однак, з викладених представником заявника обставин та наданих документів, суд не вбачає підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Крім того, суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 16.01.2018 у справі №755/15479/14-ц зазначає: «Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 4 частини першої статті 49 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-ХІV«Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.
Отже, навіть в разі виконання своїх зобов`язань боржником перед кредитором (позивачем, стягувачем), виконавче провадження повинно бути закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, а не шляхом визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
З огляду на вищевикладене, відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Суд апеляційної інстанції погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною заявника не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Апеляційний суд зазначає, що звертаючись до суду з відповідною заявою саме заявник має довести та підтвердити наявність підстав (матеріальних чи процесуальних) для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Натомість в даному випадку заявником не надано жодних доказів наявності матеріальних підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а саме: доказів погашення заборгованості перед АТ КБ "ПриватБанк".
Не надано заявником також належних та допустимих доказів, які б свідчили про помилковість видачі виконавчого документа.
Твердження заявника щодо пропущення банком строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не можуть бути підставою для визнання виконачого листа таким, що не підлягає виконанню.
Натомість правовими наслідками пред`явлення виконавчого листа до виконання поза межами встановленого строку виконання, в силу ч.4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", є повернення виконавчого документу.
Оскільки рішення суду боржником не виконано, а доказів зворотного останнім не надано, то підстав для задоволення заяви немає.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаної заяви та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви.
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.
Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то апеляційний суд їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 22 січня 2026 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
Повний текст постанови складено 07 травня 2026 року.

Судді