ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року	Львів	Справа № 500/5836/24 пров. № А/857/2257/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року у справі №500/5836/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
суддя в 1-й інстанції – Мірінович У. А.,
час ухвалення рішення – 02 грудня 2024 року, 
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено, 

в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Тернопільській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми “Ф” №0078979-2407-1915-UA61040390000066619 від 26 березня 2024 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2023 рік в розмірі 148930,95грн.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 1481,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з використовується нею за функціональним призначенням при виробництві інших виробів з деревини (виробництво паливних брикетів та їх реалізація), а тому спірна будівля не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що свідчить про безпідставність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Крім того, долучено додаткові докази про підтвердження здійснення нею господарської діяльності за обраним кодом економічної діяльності. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що позивач не має права на пільги, передбачені підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки нежитлова будівля щодо якої ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання, використовувалась нею не за її функціональним призначенням. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 
Ухвалами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у цій справі та призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2025 року продовжено строк розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , зареєстрована як фізична особа-підприємець, із видом економічної діяльності “16.29 Виробництво інших виробів з деревини; виготовлення виробів з корка, соломки та рослинних матеріалів для плетіння (основний)”, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та не спростовується податковим органом (а.с.9).
Згідно з Інформаційною довідкою №338110614 від 05 липня 2023 року з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна, позивач є власником нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення, будівля складу з септиком загальною площею 1481,90 кв.м, будівля складу літ. А; септик літ. Б, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з (а.с.98).
Рішенням Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №717, вулицю Колгоспна у селі Драганівка перейменовано на вулицю Підлісна (а.с.118). 
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав №362571851 від 19 січня 2024 року, позивач є власником нерухомого майна, а саме: будівлі виробничого призначення, цех з виробництва паливних брикетів, загальною площею 1481,90 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 з (акр. справи 16-17). Згідно з Технічним паспортом (від січня 2023 року) на приміщення виробничого будинку за адресою: АДРЕСА_1 з, у ньому розміщено два цехи і кладова (а.с.119-121).
Головним управлінням ДПС у Тернопільській області проведено розрахунок податку на зазначений об`єкт нерухомого майна та винесено податкове повідомлення-рішення форми “Ф” №0078979-2407-1915-UA61040390000066619 від 26 березня 2024 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2023 рік в розмірі 148930,95 грн (а.с.8).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що приміщення, яке є у власності позивача, використовувалось у 2023 році за функціональним призначенням згідно з правовстановлюючими документами, а тому пільги, встановлені пунктом "є" п.п.266.2.2 п.266.2. ст.266 Податкового кодексу України на позивача не розповсюджуються, що свідчить про правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. 
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі – ПК України, в редакції, чинній на момент існування спірних правовідносин), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно з пп.10.1.1 п.10.1 ПК України податок на майно належить до місцевих податків.
За змістом пп.265.1.1 п.265.1 ст.265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до пп.12.4.3 п.12.4 ст.12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів належить до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їхніх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке має наслідком зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набуває чинності з початку бюджетного періоду.
Згідно з п.12.3 ст.12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
За змістом пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
У підпункті 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Відповідно до п.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Згідно з пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів - платника податків, зокрема документів на право власності.
За змістом пп.266.4.2 п.266.4 ст.266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).
У пп.14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що об`єктами нежитлової нерухомості є будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.
У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; х) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.
Таким чином, Податковим кодексом України чітко розмежовано об`єкти, що за своїми технічними характеристиками підпадають під визначення об`єктів житлової нерухомості, а також об`єкти нежитлової нерухомості.
Відповідно до пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Так, п.п."є" п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України передбачає, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
У Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого і невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав №362571851 від 19 січня 2024 року, позивач є власником нерухомого майна, а саме: будівлі виробничого призначення, цех з виробництва паливних брикетів, загальною площею 1481,90 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 з (а.с.16-17).
Відповідно до Технічного паспорту (від січня 2023 року) на приміщення виробничого будинку за адресою: АДРЕСА_1 з, у ньому розміщено два цехи і кладова (а.с.119-121).
Зі змісту Інформаційної довідки №338110614 від 05 липня 2023 року з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна, позивач є власником нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення, будівля складу з септиком загальною площею 1481,90 кв.м, будівля складу літ. А; септик літ. Б, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з (а.с.98).
Отже, наведене вище приміщення за своїми ознаками та функціональним призначенням відноситься до будівлі промисловості.
Разом з тим, сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме: статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування, оскільки законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки з його статусом (придатністю його до застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Як стверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 06 березня 2020 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з відомостями про основний вид економічної діяльності: “16.29 Виробництво інших виробів з деревини; виготовлення виробів з корка, соломки та рослинних матеріалів для плетіння (основний)”.
Згідно з положеннями Національного класифікатора України Класифікація видів економічної діяльності 009:2010, прийнятого наказом Держспоживстандарту України 11.10.2010 № 457, вид діяльності за кодом 16.29. відноситься до секції С.
Приписами п.63.3 ст.63 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний, зокрема, повідомляти про всі об`єкти оподаткування контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з Порядком обліку платників податків і зборів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України №1588 від 09.12.2011, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2011 р. за №1562/20300 (далі - Порядок №1588).
Відповідно до п.8.1, 8.2 Порядку №1588 платник податків зобов`язаний повідомляти про об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням до контролюючих органів за основним місцем обліку.
Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (далі - об`єкти оподаткування), є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України. Повідомлення за формою №20-ОПП повинні подавати всі платники податків - як юридичні, так і фізичні особи-підприємці в разі - наявності, виникнення, зміни типу об`єкта оподаткування.
Основною метою запровадження форми №20-ОПП є отримання від платників податків інформації про всі наявні в них об`єкти майна, їх місцезнаходження, переміщення та стан, у якому вони фактично перебувають (використовуються, тимчасово не використовуються, не використовуються тощо).
Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 подано до податкового органу Повідомлення форми №20-ОПП, в якому вона повідомила контролюючий орган про те, що у неї наявні об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які нею провадиться діяльність (а.с.94), а саме: 
- АДРЕСА_2 ;
- АДРЕСА_1 .
Разом з тим, інформація про об`єкт нерухомого майна, який належить позивачу та через який як стверджує позивач нею провадиться господарська діяльність, а саме: будівлі виробничого призначення, цех з виробництва паливних брикетів, загальною площею 1481,90 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 з, у вказаному Повідомленні форми №20-ОПП не задекларовано позивачем.
При цьому, на підтвердження використання вказаного нежитлового нерухомого майна у провадженні господарської діяльності, ОСОБА_1 до позову долучила копії наступних документів: податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 за 2023 рік, 2022 рік, 2021 рік, 2020 рік; наказу про проведення інвентаризації у 2024 році №11.01/1 від 11 січня 2024 року; інвентаризаційного опису від 11 січня 2024 року; трудових договорів; митних декларацій; товарно-транспортних накладних (CMR); рахунків-фактур на оплату продукції поставленої закордон; актів надання послуг митного брокера; видаткових накладних на придбання сировини; видаткових накладних на придбання розхідних матеріалів для виробничого обладнання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищевказані документи підтверджують провадження позивачем господарської діяльності та реалізацію продукції за межі митної території України, однак застосування податкової пільги, передбаченої підпунктом “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, вимагає дотримання не лише умови щодо того, що платник податків (власник нерухомості) має бути промисловим товаровиробником, а об`єкт нерухомості (будівля, споруда) має бути призначений для використання безпосередньо у промисловій діяльності. Вказана податкова пільга застосовується також і за умови, що такий об`єкт оподаткування безпосередньо використовується власником у його діяльності (без здачі в оренду лізинг, позичку).
Особливою формою звітування в податкові органи про об`єкти, які використовуються суб`єктами господарювання при провадженні ними господарської діяльності є не податкові декларації, зокрема, платника єдиного податку - фізичної особи- підприємця, які позивачем долучено до матеріалів справи, а Повідомленні форми №20-ОПП (Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність), у якому чітко визначаються майнові об`єкти, які приносять дохід платнику податків, або ті, по яким потенційно може сплачуватися податок на майно.
Так, при поданні інформації про новий об`єкт оподаткування у графу 2 Повідомлення “Код ознаки надання інформації” вноситься значення “ 1 – первинне надання інформації про об`єкти оподаткування”.
При цьому, в разі зміни відомостей про об`єкт оподаткування, а саме: зміна типу, найменування, місцезнаходження, виду права або стану об`єкта оподаткування, зазначається оновлена інформація про об`єкт оподаткування, щодо якого відбулися зміни, та у графу 2 “Код ознаки надання інформації” вноситься значення “ 3 – зміна відомостей про об`єкт оподаткування”.
Крім того, в разі зміни призначення об`єкта оподаткування або його перепрофілювання інформація щодо такого об`єкта оподаткування надається в повідомленні двома рядками, а саме: в одному рядку зазначається інформація про закриття об`єкта оподаткування, призначення якого змінюється (у графу 2 вноситься значення “ 6 – закриття об`єкта оподаткування”), у другому – оновлена інформація про об`єкт оподаткування, який створено чи відкрито на основі закритого (у графу 2 вноситься значення “ 1 – первинне надання інформації про об`єкти оподаткування”), при цьому ідентифікатор об`єкта оподаткування змінюється.
Також графа 3 Повідомлення “Тип об`єкта оподаткування” заповнюється відповідно до рекомендованого довідника типів об`єктів оподаткування, що оприлюднений на офіційному веб-сайті Центрального контролюючого органу та розміщений на інформаційних стендах у контролюючих органах. Графа 5 Повідомлення “Ідентифікатор об`єкта оподаткування” – це числове значення, яке складається з коду типу об`єкта оподаткування та внутрішнього ідентифікатора, прийнятого самою особою, що складається з 5-ти знаків.
У разі зміни місцезнаходження об`єкта оподаткування зазначається нове місцезнаходження такого об`єкта. Графи 6-7 Повідомлення “Адміністративна одиниця відповідно до КОАТУУ, де знаходиться об`єкт оподаткування” заповнюються відповідно до Класифікатора об`єктів адміністративно-територіального устрою, що розміщений на офіційному веб-сайті Державної служби статистики України. У графі 9 Повідомлення “Стан об`єкта оподаткування” зазначається: 1 - будується/готується до введення в експлуатацію; 2 - експлуатується; 3 - тимчасово не експлуатується; 5 - непридатний до експлуатації; 6 - об`єкт відчужений/повернутий власнику; 7 - зміна призначення/перепрофілювання; 8 - орендується; 9 - здається в оренду.
У графі 10 Повідомлення “Вид права на об`єкт” зазначається: 1 - право власності; 2 - право володіння; 3 - право користування (сервітут, емфітевзис, суперфіцій); 4 - право господарського відання; 5 - право оперативного управління; 6 - право постійного користування; 7 - право довгострокового користування або оренди; 8 - право короткострокового користування, оренди або найму; 9 - іпотека; 10 - довірче управління майном.
Крім того, на підставі проставленої відповідної позначки в графі 11 здійснюється взяття на облік платника податків за неосновним місцем обліку в контролюючому органі за місцезнаходженням об`єкта оподаткування.
Графа 12 Повідомлення “Реєстраційний номер об`єкта оподаткування (зазначити у разі наявності)” заповнюється у разі реєстрації об`єкта оподаткування у відповідному державному органі з отриманням відповідного реєстраційного номера (наприклад, таким номером є: кадастровий номер - для земельної ділянки; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - для нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки; номер кузова транспортного засобу - для легкового автомобіля; номер шасі транспортного засобу - для вантажного автомобіля та причепа; бортовий реєстраційний номер - для суден; реєстраційний знак - для повітряних суден тощо).
Разом з тим, як правильно досліджено судом першої інстанції, при поданні в податковий орган Повідомлення форми 20-ОПП будь-яких відомостей про об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з, загальною площею 1481,90 кв. м., (будівлі виробничого призначення, цех з виробництва паливних брикетів) через який позивач провадить діяльність не вказано.
При цьому, матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_1 задекларовано два інших об`єкти нерухомого майна через які вона провадить свою діяльність, в тому числі за адресою АДРЕСА_3 133 “пилорама”.
Крім того, у наданих до позову первинних документах (трудових договорів, митних декларацій, товарно-транспортних накладних (CMR), рахунків-фактур на оплату продукції поставленої закордон, актів надання послуг митного брокера, видаткових накладних на придбання сировини, видаткових накладних на придбання розхідних матеріалів для виробничого обладнання) не вказано про те, що такі мають стосуються нерухомого майна - будівлі виробничого призначення, цех з виробництва паливних брикетів, яке знаходиться за адресою, АДРЕСА_1 будівля “з”, а лише містять адресу або “ АДРЕСА_1 ” (хоча як зазначалось вище за цією адресою позивач декларує інший об`єкт нерухомого майна) або “ АДРЕСА_4 (податкова адреса платника податків – позивача), а надані трудові договори свідчать про факт найму осіб на роботу позивачем (в принципі), а не виконання ними роботи, зокрема, на спірному об`єкті нерухомості.
Колегія суддів зазначає, на підтвердження використання об`єкта нерухомого майна в господарській діяльності за адресою АДРЕСА_1 , будівля “з” надано: наказ про проведення інвентаризації у 2024 році №11.01/1 від 11 січня 2024 року (а.с.18), інвентаризаційний опис від 11 січня 2024 року (а.с.19) та видаткові накладні від 15 вересня 2023 року (а.с.106), від 10 жовтня 2023 року (а.с.105), від 15 жовтня 2023 року (а.с.105 зворот, 107) від 09 листопад 2023 року (а.с.106).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції здійснив правильну оцінку долученим документам на підтвердження умови використання позивачем у 2023 році спірного об`єкту нерухомого майна безпосередньо у виробництві паливних брикетів оцінює та зазначив, що згідно зі ст.10 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” №996-XIV від 16.07.1999, інвентаризація активів і зобов`язань проводиться з метою забезпечення “достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності”, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка, однак будь-яких даних бухгалтерського обліку активів і зобов`язань позивача, достовірність яких зафіксовано наданим до позову описом, як от – первинні документи щодо приймання-передачі внутрішнього переміщення основних засобів чи інших документів з яких можливо було б встановити облаштування цеху за адресою АДРЕСА_1 , будівля “з” позивачем не подано, а судом таких не здобуто.
Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що долучені видаткові накладні не підтверджую, що ТМЦ, які є предметом поставки за вказаними видатковими накладними є такими, що вироблені позивачем у спірному об`єкті нерухомого майна в межах її підприємницької діяльності, а лише підтверджують, що такі було відвантажено за вказаною адресою (цільове призначення вказаної нежитлової нерухомості до 05 липня 2023 року – будівля складу, а.с.98). 
При цьому, колегією суддів не встановлено неправомірності в частині проведення розрахунку вказаного грошового зобов`язання ОСОБА_1 у 2023 році, оскільки рішенням Підгороднянської сільської ради №684 від 22 червня 2022 року “Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Підгороднянської сільської ради на 2023 рік” (а.с.68-82) лише продубльовано норму Податкового кодексу України в частині пропільговнаного типу нежитлової нерухомості, а відтак, податковим органом, правомірно застосовано максимальну ставку податку - не більше 1,5 %, згідно з вимогами підпункту 266.5.1. пункту 266.5 статті 266 ПК України.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження виробництва у 2023 році паливних брикетів з використанням будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як об`єкта промислового виробництва, а тому пільги, встановлені пунктом "є" п.п.266.2.2 п.266.2. ст.266 Податкового кодексу України на позивача у 2023 році не розповсюджуються, що свідчить про правомірність прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення форми “Ф” №0078979-2407-1915-UA61040390000066619 від 26 березня 2024 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2023 рік у розмірі 148930,95грн.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року у справі №500/5836/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М.А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 04 травня 2026 року.