Єдиний унікальний номер 205/13213/25
Номер провадження2/205/575/26

Справа № 205/13213/25
Провадження № 2/205/575/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року м. Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого – судді Федотової В.М.,
при секретарі – Волошенко Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації, до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, Національний природний парк «Меотида», про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду,

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2025 року заступник керівник Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації звернувся до Новокодацького районного суду міста Дніпра із вищевказаною позовною заявою.
В обґрунтування позову зазначив, що Маріупольською окружною прокуратурою Донецької області, під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 12016050290000053 від 03.03.2016 року, встановлено ряд порушень вимог земельного та водного законодавства при відведенні у власність земельних ділянок на території Мелекінської сільської ради (на даний час - Мангушської територіальної громади Маріупольського району Донецької області). Так, рішенням Мелекінської сільської ради № 5/26-1573 від 19.06.2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу ділянки у власність гр. ОСОБА_2 » останньому передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,07 га у АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478. В подальшому, на підставі вказаного рішення відділом Держкомзему у Першотравневому районі 05.10.2009 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №753646, який 05.10.2009 року зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010916600421. Також, 05.10.2009 року відкрито поземельну книгу на земельну ділянку з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 площею 0,0700 га, де зазначена категорія земель «землі житлової та громадської забудови» та код виду цільового призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд». 
В подальшому, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.12.2014 року (зареєстровано в реєстрі за № 6297), виданому приватним нотаріусом Саховою М.В., вказана земельна ділянка успадкована відповідачем ОСОБА_1 . Разом з тим, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21.04.2025 року встановлено, що за ОСОБА_1 об`єктів нерухомості, окрім земельної ділянки з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, не зареєстровано. В той же час, вивченням законності передачі вищевказаної земельної ділянки площею 0,07 га у власність ОСОБА_2 встановлено, що вищевказане рішення сільською радою прийнято з порушенням вимог земельного та водного законодавства України. 
Згідно листа ТОВ «Проектно-експертна фірма «Землі Приазов`я» № 275 від 28.03.2018 року, земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 знаходиться за межами населеного пункту с. Білосрайська Коса Мангушського району Донецької області на відстані від 10 до 250 метрів в межах двокілометрової прибережної захисної смуги Азовського моря. 
Також, Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області листом від 16.11.2017 року повідомило Мангушський відділ Маріупольської місцевої прокуратури № 1 (після реорганізації Мангушський відділ Маріупольської окружної прокуратури Донецької області) про порушення вимог земельного законодавства під час проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства при передачі Мелекінською сільською радою Мангушського району Донецької області земельних ділянок (серед яких в переліку зазначена і земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478) у власність в с. Білосарайська Коса під розміщення будівель та споруд. За результатом перевірки також встановлено, що всупереч вимог ст.ст. 12, 83 Земельного кодексу України, зазначені в листі земельні ділянки із земель житлової та громадської забудови приватної форми власності, серед яких земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, надані неправомірно, так як відносяться до земель природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об`єктів та розташовані за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області. 
Крім того, за результатами виявлених порушень діючого законодавства України, було складено: Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктами земельними ділянками від 13.09.2017 року № 216-ДК/338/АП/09/01/-17 та Акт обстеження земельної ділянки від 13.09.2017 року № 216-ДК/313/АО/10/01-17. В Акті перевірки від 13.09.2017 року № 216-ДК/338/АП/09/01/-17 зазначено, що, зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 розташована за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області. Таким чином, спірна земельна ділянка виділена у власність на підставі рішень Мелекінської сільської ради з земель, які передані у постійне користування ДП «Приазовський лісгосп» рішенням Першотравневої районної ради від 17.05.2000 року № 23/11-182, державний акт на постійне користування землею ІІ-ДН № 001941, зареєстрований 12.12.2001 року за № 238.
Відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР від 25.02.1980 року №132 «Про доповнення переліку державних заказників Української РСР дана земельна ділянка відноситься до державного заказника «Білосарайська Коса», тобто відноситься до земель природно заповідного та іншого природоохоронного призначення. Указом Президента України від 25.12.2009 року № 1099/2009 створено Національний природний парк «Меотида» і вищезазначені землі увійшли до його складу. 
Крім того, під час досудового розслідування кримінального провадження № 12016050290000053 21.05.2018 року було проведено судову земельну-технічну експертизи № 2777-2821. Згідно із висновками зазначеної експертизи, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 знаходиться за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса на території суміжного землекористувача Національного природного парку «Меотида». Листом від 14.08.2017 року № Р-170 НПП «Меотида» повідомив Мангушський відділ Маріупольської місцевої прокуратури № 1 про порушення земельного законодавства, так як земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 розташована у межах НПП «Меотида», на підтвердження чого було надано схему розміщення земельної ділянки. 
В листі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 22.10.2024 року № 10-5-0.2-3440/2-24, наданому на запит окружної прокуратури, зазначено, що спірна земельна ділянка візуально знаходиться в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря. Також, згідно відкритих даних розміщених на сайті «Опендатабот» в розділі «Публічна кадастрова карта України» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, встановлено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, втім наглядно вбачається, що земельна ділянка розміщена на узбережжі Азовського моря, а саме у прибережній захисній смузі та на території НПП «Меотида». При цьому, за інформацією Донецької обласної державної адміністрації від 05.06.2025 року № 0.3/24-3525/4-25, наданої на запит Маріупольської окружної прокуратури, до облдержадміністрації не надходив на погодження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478. Вказане свідчить, що, у порушення вимог ч. 3 ст. 186-1 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки ОСОБА_2 не погоджувався структурним підрозділом Донецької обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, враховуючи те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, та розташована на території і в межах об`єкта природно-заповідного фонду. Проект встановлення прибережної захисної смуги на території Мелекінської сільської ради не розроблений та не затверджений, тому, враховуючи вимоги ст. 59 Земельного кодексу України, ст. 85 Водного кодексу України, земельні ділянки не могли бути надані у приватну власність. Земельні ділянки зазначені у Акті (серед яких і земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478) розташовані відносно урізу води в межах, визначеної ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України двох кілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря. Дані земельні ділянки, всупереч ст.ст. 12, 83 Земельного кодексу України, надані неправомірно, так як відносяться до земель природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об`єктів та розташовані за межами населених пунктів. В 2005 році розроблено проект створення територій Національного природного парку «Меотида». Рішенням Мелекінської сільської ради № 5/5-152 від 17.10.2006 року погоджено межі Національного природного парку «Меотида» на території Мелекінської сільради за межами населеного пункту площею 1287,7397 га. На даний час, НПП «Меотида» ще не має затвердженого проекту землеустрою з організації і встановлення меж території національного природного парку «Меотида».
Зважаючи на викладене, Мелекінська сільська рада, не маючи жодних на те підстав та повноважень, незаконно розпорядилась земельною ділянкою природно заповідного фонду з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, передавши її у приватну власність ОСОБА_2 без вилучення у НПП «Меотида» відповідно до чинного законодавства, що свідчить про порушення інтересів держави у спірних правовідносинах та наявності підстав для звернення до суду із вказаним позовом.
Враховуючи викладене, заступник керівник Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації звертається до суду із вказаним позовом та просить:
- усунути перешкоди у здійсненні Донецькою обласною державною адміністрацією, Донецькою військовою адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою природно заповідного фонду з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, площею 0,0700 га, розташовану у АДРЕСА_1 , шляхом її витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації земельної ділянки природно заповідного фонду з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, площею 0,0700 га, розташованої у АДРЕСА_1 ;
- усунути перешкоди власнику - Донецькій обласній державній адміністрації, Донецькій обласній військовій адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, площею 0,0700 га, розташовану у АДРЕСА_1 , шляхом виправлення Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій помилки у відомостях Державного земельного кадастру про цільове призначення земельної ділянки з віднесенням її до категорії земель природно заповідного фонду;
- стягнути з відповідача на користь Донецької обласної прокуратури здійснені нею судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 4 844,8 грн.
Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 22.09.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Представник Донецької обласної державної адміністрації Бусел С.Ю. через систему «Електронний суд» направила до суду додаткові пояснення у яких вона просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначила, що Указом Президента України від 25.12.2009 року № 1099/2009 створено національний природний парк «Меотида», до території якого погоджено в установленому порядку включення 20720,9531 гектара земель державної власності, а саме: 3580,9467 надаються (у 2762,7298 тому числі гектара із вилученням земель, у що землекористувачів) національному природному парку в постійне користування згідно з додатком № 1, гектара земель, що включаються до складу парку без вилучення згідно з додатком № 2, а також 14377,2766 гектара прилеглих ділянок акваторії Азовського моря. Разом з тим, спірна земельна ділянка площею 0,07 га з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, що була передана у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 753646, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010916600421, на підставі рішення Мелекінської сільської ради від 19.06.2009 № 5/26-1573, на момент виникнення спірних відносин не перебувала у комунальній власності, була сформована за рахунок земель водного фонду, які мають природно-заповідне та інше природоохоронне призначення, та була передана у приватну власність всупереч вимог законодавства. Прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. Звертає увагу суду, що відповідно до даних Поземельної книги щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, категорія земель вказаної земельної ділянки – землі житлової та громадської забудови, розпорядження якими виходить за межі повноважень облдержадміністрації. У даному спорі порушені інтереси держави можливо остаточно поновити шляхом витребування спірної земельної ділянки із незаконного володіння відповідача у державну власність лише з одночасним виправленням державним кадастровим реєстратором помилки у відомостях Державного земельного кадастру про цільове призначення земельної ділянки шляхом віднесення її до категорії земель природно-заповідного фонду.
Представник третьої особи Національного природного парку «Меотида» Юськова І.І. через систему «Електронний суд» направила до суду письмові пояснення щодо позову в яких вона позовні вимоги прокурора підтримала у повному обсязі. Зазначила, що перебування та будь-які дії відповідача на зазначеній ділянці порушують державно-екологічні інтереси, а також створюють ризики для збереження природного середовища. Будь-яке використання зазначеної ділянки без відповідного погодження з адміністрацією парку та без дозволів Міндовкілля є незаконним.
Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області Прокопенко Н.Л. через систему «Електронний суд» направив до суду письмові пояснення у яких просив долучити пояснення до матеріалів справи, розгляд справи здійснювати за його відсутності. Зазначив, що Головне управління діє виключно в межах визначених законом повноважень, забезпечує ведення та збереження відомостей Державного земельного кадастру, а також здійснює контрольні функції у сфері використання та охорони земель. У 2017 році Управлінням з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Донецькій області було проведено перевірку дотримання земельного законодавства при передачі у приватну власність земельних ділянок на території Мелекінської сільської ради, за результатами якої складено: Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 13.09.2017 № 216-ДК/338/АП/09/01/-17; Акт обстеження земельної ділянки від 13.09.2017 № 216-ДК/313/АО/10/01 17. У зазначених актах зафіксовано, що спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса та накладається на територію, яка відповідно до нормативно-правових актів віднесена до земель природно-заповідного фонду (державний заказник «Білосарайська Коса», згодом включений до складу НПП «Меотида». Таким чином, вирішення питання про правомірність набуття у власність земельної ділянки з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, а також про її належність до земель природно-заповідного фонду належить до компетенції суду, виходячи з приписів процесуального та матеріального законодавства.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 20.02.2026 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Прокурор Городовенко А.В. письмово просив судове засідання проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Представник позивача Донецької обласної державної адміністрації Бусел С.Ю. письмово просила судове засідання проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про день, місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, тому з вони вважаються повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суду не повідомила, відзив не подала, будь-яких заяв від неї до суду в процесі розгляду справи до суду не надходило.
Представник Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області у судове засідання не з`явився, у письмових поясненнях просив розгляд справи проводити за його відсутності.
Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
При цьому, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду вказаної цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів.
На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд, дослідивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цивільний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку.
Стосовно правомірності звернення заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації з даним позовом до суду, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, пункт 27).
Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятих 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів (далі Рекомендації), якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
У пункті 7 Рекомендацій передбачено, що ілюстрацією повноважень публічних обвинувачів у системі загального права є визнання або анулювання шлюбів, захист дітей або недієздатних осіб і реєстрацію або припинення діяльності асоціацій та фондів. Іншою групою повноважень публічних обвинувачів є правовий контроль публічної адміністрації та інших юридичних осіб під кутом зору відповідності їх діяльності закону. В цілому, ці повноваження покладені на публічного обвинувача з міркувань публічного інтересу та захисту прав людини і, як правило, здійснюється в суді.
З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Таким чином, з огляду на зазначені законодавчі положення, прокурор може заявити в інтересах держави позов, який виражається в інтересах частини українського народу членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки, покликаний ці інтереси захищати.
Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (статті 3, 8).
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Положеннями ст. 131-1 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді.
Згідно із ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104 цс19).
Позовна заява прокурора є єдиним ефективним засобом захисту інтересів держави, територіальної громади та суспільства, оскільки лише прокуратура є тим суб`єктом, що має процесуальну можливість звернутися до суду з даним позовом в інтересах держави з метою реального відновлення її порушених прав та інтересів. Таким чином, оскільки у даній справі Дніпровська міська рада є одним із співвідповідачів, рішення якого оскаржується через недотримання вимог законодавства стосовно передачі земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що у даному випадку свідчить про відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим прокурор має підстави для представництва інтересів держави у цій справі як самостійний позивач. 
Аналогічні правові позиції викладені і у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 698/119/18.
Конституційний Суд України визначив, що оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося, чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах
Інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Аналогічна позиція щодо повноважень прокурора під час здійснення захисту інтересів держави у суді викладена у постановах Верховного Суду України від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц та від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17. Незаконне надання органом місцевого самоврядування земельної ділянки у власність фізичної особи порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів, суперечить державній політиці у сфері земельних відносин, що є підставою для здійснення окружною прокуратурою захисту інтересів держави в суді.
Так, матеріалами справи підтверджено, що окружною прокуратурою листом від 21.05.2025 року № 55-3084вих-25 (а.с. 198-200) повідомлено Донецьку обласну державну адміністрацію про виявлені порушення вимог законодавства та про необхідність вжиття заходів реагування, у тому числі в судовому порядку. В наданій відповіді Донецької обласної державної адміністрації від 05.06.2025 року (а.с. 201-203) зазначено, що облдержадміністрація, обласна військова адміністрація не зверталась до суду із позовом про витребування земельної ділянки та не заперечує проти звернення Маріупольської окружної прокуратури до суду про витребування на користь держави спірної земельної ділянки.
Виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Маріупольською окружною прокуратурою міста Дніпра у вказаній справі дотримано.
Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 року у справі № 903/129/18, сам факт незвернення до суду відповідного органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Крім цього, в постанові Верховного Суду від 09.06.2021 року у справі № 920/839/20 визначено, що якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то, у такому випадку, наявні підстави для представництва передбачені абзацом 1 частини 3 статті 23 ЗУ «Про прокуратуру».
Землі природно-заповідного призначення, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. ст. 14, 19 Конституції України).
Український народ чи територіальна громада як його частина, є визначеними Конституцією України суб`єктами права власності на землю в межах території України, рівними в своїх правах перед законом із іншими суб`єктами права власності. Суспільство має право правомірно припускати та одночасно правомірно очікувати, що і окремі члени суспільства (громадяни), і органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування при вирішенні земельних питань додержуються засад правового порядку в Україні, визначених ст. 19 Конституції України.
Суспільство, Український народ як сукупність окремих суб`єктів, індивідів, людей, також має, з огляду на ст.ст. 1, 3, 6-8, 13, 14, 41 Конституції України, конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, правомірно очікувати і розраховувати на те, що держава вживатиме усіх можливих законних засобів і способів для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю.
Необхідність пред`явлення цього позову зумовлена потребою в забезпеченні на загальнодержавному рівні екологічної безпеки та охорони землі як національного багатства.
Позов прокурора про повернення державі спірної земельної ділянки природно заповідного фонду (особливо цінні землі) спрямований на збереження екосистеми України, захист довкілля і реалізацію екологічних прав громадян, а також контроль за використанням і розпорядженням майном відповідно до загальних інтересів, які полягають у тому, щоб таке використання та розпорядження відбувалося згідно з вимогами законодавства.
Таким чином, держава з метою захисту екосистеми України та дотримання екологічних прав громадян зобов`язана забезпечити належну охорону земель природно-заповідного фонду, у тому числі спірної земельної ділянки, яка входить у межі НПП «Меотида». Виконання таких зобов`язань якнайкраще відповідає громадським інтересам, оскільки це сприятиме не лише збереженню унікального об`єкта екосистеми і стабільності навколишнього природного середовища, а й дасть населенню доступ до виняткового за красою та різноманітністю природного комплексу.
Суд зазначає, що подання позову про повернення земельної ділянки з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 беззаперечно становить державний інтерес, оскільки стосується суспільно значущих правовідносин, а саме у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.
Оскільки спірна земельна ділянка як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на даний час належить до земель природно-заповідного фонду, що перебуває в прибережній захисній смузі Азовського моря, тому в силу приписів вищевказаних норм законодавства розпорядження даною ділянкою здійснює Донецька обласна державна адміністрація, Донецька обласна військова адміністрація, тому у даному позові її визначено в якості позивача.
Обґрунтування, наведені прокурором у позові щодо представництва в суді, суд вважає достатніми для його звернення до суду, оскільки порушуються питання захисту інтересів держави, а інші державні органи не здійснили ефективний захист інтересів держави щодо захисту її майнових прав.
Суд приймає до уваги те, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання та дотримання конституційного принципу рівності усіх перед Законом, а отже порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод у даному спорі відсутнє.
За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації у даній справі.
Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Судом встановлено що Указом Президента України № 1099/2009 від 25 грудня 2009 року на території Володарського, Новоазовського та Першотравневого районів Донецької області створено Національний природний парк «Меотида» (а.с. 118-120).
Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів № 112 від 31 серпня 2020 року затверджено положення про НПП «Меотида» (а.с. 211-226).
Відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР від 25.02.1980 року №132 «Про доповнення переліку державних заказників Української РСР земельна ділянка ділянку з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 площею 0,0700 га відноситься до державного заказника «Білосарайська Коса», тобто відноситься до земель природно заповідного та іншого природоохоронного призначення (а.с. 105-109).
Матеріалами справи підтверджено, що 05.10.2009 року відкрито поземельну книгу на земельну ділянку з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 площею 0,0700 га, де зазначена категорія земель: землі житлової та громадської забудови та код виду цільового призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 180-187).
Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.12.2014 року (зареєстровано в реєстрі за № 6297), виданому приватним нотаріусом Саховою М.В., земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 успадкована відповідачем ОСОБА_1 (а.с. 104). Із вказаного свідоцтва також вбачається, що вказана земельна ділянка належала спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №753646, виданого Мелекінською сільською радою Донецької області 05.10.2009 року на підставі рішення Мелекінської сільської ради № 5/26-1573 від 19.06.2009 року та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010916600421.
Матеріалами справи підтверджено, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 площею 0,07 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , було зареєстровано 29.12.2014 року за ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна (а.с. 100-101).
Земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 площею 0,0700 га віднесена до категорії земель житлової та громадської забудови з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд».
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21.04.2025 року встановлено, що за відповідачем ОСОБА_1 об`єктів нерухомості, окрім земельної ділянки з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, не зареєстровано (а.с. 102).
Як вбачається із листа НПП «Меотида» від 14.08.2017 року № Р-170, Мангушський відділ Маріупольської місцевої прокуратури № 1 було повідомлено про порушення земельного законодавства, так як земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 розташована у межах НПП «Меотида». Також надано схему розміщення земельної ділянки (а.с. 121-123).
Із копії листа ТОВ «Проектно-експертна фірма «Землі Приазов`я» № 275 від 28.03.2018 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 знаходиться за межами населеного пункту с. Білосрайська Коса Мангушського району Донецької області на відстані від 10 до 250 метрів в межах двокілометрової прибережної захисної смуги Азовського моря (а.с. 124-125).
Згідно копії листа від 16.11.2017 року (а.с. 126-127) Управлінням з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Донецькій області було проведено перевірку дотримання земельного законодавства при передачі у приватну власність земельних ділянок на території Мелекінської сільської ради, за результатами якої було складено: 
- Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 13.09.2017 № 216-ДК/338/АП/09/01/-17;
- Акт обстеження земельної ділянки від 13.09.2017 № 216-ДК/313/АО/10/01 17. 
В Акті перевірки від 13.09.2017 року № 216-ДК/338/АП/09/01/-17 зазначено, що земельні ділянки (серед яких в переліку зазначена і земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478) розташовані за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області. Земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 розташована відносно урізу води в межах визначеної ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України двох кілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря. Дана земельна ділянка, всупереч ст.ст. 12, 83 Земельного кодексу України, надана неправомірно, так як відноситься до земель природно-заповідного фонду, що перебуває у прибережній захисній смузі водних об`єктів та розташована за межами населених пунктів (а.с. 128-132).
Судом також встановлено, що під час досудового розслідування кримінального провадження № 12016050290000053 (а.с. 110-111) було проведено судову земельну-технічну експертизу. Згідно висновку № 2777-2821 від 21.05.2018 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 знаходиться за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса, на території суміжного землекористувача Національного природного парку «Меотида» (а.с. 133-158).
В листі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 22.10.2024 року № 10-5-0.2-3440/2-24, який було надано на запит окружної прокуратури, зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 візуально знаходиться в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря (а.с. 176-177).
Як вбачається із копії листа Національного природного парку «Меотида» від 26.05.2025 року № 69 Маріупольську окружну прокуратуру повідомлено про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 розташована у межах ділянки «Бакаї Білосарайські» Національного природного парку «Меотида». Ця ділянка входить до складу Парку на підставі Указу Президента України від 25.12.2009 року № 1099/2009 та проекту створення Національного природного парку «Меотида». На підтвердження цього також надано «Схему розташування земельної ділянки в межах ділянки «Бакаї Білосарайські» НПП «Меотида»» та «Матеріали Проекту створення ділянки «Бакаї Білосарайські» НПП «Меотида» (а.с. 208-226).
Згідно копії листа ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 30.05.2025 року, Головне управління повідомило про те, що за результатами опрацювання наявних матеріалів в Національній кадастровій системі, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, площею 0,0700 га, розташована на території с. Білосарайська Коса Мангушського району, перебуває в межах прибережної захисної смуги Азовського моря та відноситься до земель природно-заповідного фонду, які входять до складу Національного природного парку «Меотида» (а.с. 204-205).
До правовідносин, що склались між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми законодавства України.
Розпорядженням голови Верховного Суду № 1/0/9-22 від 06.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», враховуючи неможливість здійснення правосуддя Першотравневим районним судом Донецької області змінено територіальну підсудність вищезазначених справ та визначено її за Новокодацьким районним судом міста Дніпра.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей та, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Положеннями ст. 5 Конституції України передбачено, що носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Згідно із ст.ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Положенням ч. 1 ст. 3 Водного кодексу України визначено, що усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.
Статтею 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі, на землі сільськогосподарського призначення, землі водного фонду. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (стаття 19 Земельного кодексу України).
Статтею 43 Земельного кодексу України передбачено, що землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
За статтею 44 Земельного кодексу України, до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Таким чином, національні природні парки належать до природно-заповідного фонду України.
Територіям природно-заповідного фонду законодавець надав особливий, виключний статус.
Природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.
Статтею 5 Закону України «Про екологічну мережу України» передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду є складовою екомережі.
За статтею 3 вказаного Закону екомережа – це єдина територіальна система, яка утворюється з метою поліпшення умов для формування та відновлення довкілля, підвищення природно-ресурсного потенціалу території України, збереження ландшафтного та біорізноманіття, місць оселення та зростання цінних видів тваринного і рослинного світу, генетичного фонду, шляхів міграції тварин через поєднання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, які мають особливу цінність для охорони навколишнього природного середовища і відповідно до законів та міжнародних зобов`язань України підлягають особливій охороні.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» території та об`єкти природно-заповідного фонду підлягають особливій державній охороні.
Частиною 3 статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Статтею 9 цього Закону визначено вичерпний перелік видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, який не передбачає використання територій природно-заповідного фонду як землі житлової та громадської забудови, а саме для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що території та об`єкти природно-заповідного фонду наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто відповідно до ст. 178 ЦК України належать до обмежено оборотоздатних об`єктів.
Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Право власності на земельні ділянки, визнане за державою рішенням суду, реалізується органами виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, незалежно від органу, в особі якого судом визнане таке право за державою. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
Частиною 2 статті 117 Земельного кодексу України визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність.
Земельним кодексом України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує це право, та його державної реєстрації.
Присвоєння кадастрового номера це обов`язкова складова процесу приватизації, оформлення прав власності, врегулювання договірних відносин, що здійснюється шляхом державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Кадастровий номер присвоюється земельній ділянці незалежно від форми власності за заявою особи, яка оформлює технічну документацію на відповідну земельну ділянку.
Відповідно до положень ст.ст. 193, 195, 202, 203 Земельного кодексу України Державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Основними завданнями ведення державного земельного кадастру є: забезпечення повноти відомостей про всі земельні ділянки; запровадження єдиної системи земельно-кадастрової інформації та її достовірності.
Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.
Процедура державної реєстрації земельної ділянки передбачена Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17.10.2012 року (далі – Порядок № 1051).
Відповідно до п. 107 Порядку № 1051 державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.
Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється, зокрема, за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи (п. 109 Порядку № 1051).
Пункт 110 Порядку № 1051 передбачає, що для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації); електронний документ.
Після прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про затвердження документації із землеустрою, яка є підставою для державної реєстрації земельної ділянки, та надання Держгеокадастру або його територіальному органові відповідно до компетенції засвідченої копії такого рішення Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить відповідні відомості до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.
До поземельної книги в паперовій формі додається засвідчена копія рішення, яке є підставою для внесення відомостей до неї (п. 112 Порядку № 1051).
Пунктом 113 Порядку № 1051 встановлено, що Державний кадастровий реєстратор в день отримання інформації про зареєстровані речові права на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносить відомості про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних зазначеного Реєстру до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.
Як було встановлено судом, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, площею 0,07 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , 29.12.2014 року було зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 100-101).
Земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 площею 0,0700 га віднесена до категорії земель житлової та громадської забудови з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд».
Також, матеріалами справи підтверджено, що 05.10.2009 року відкрито поземельну книгу на земельну ділянку з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 площею 0,0700 га, де зазначена категорія земель: землі житлової та громадської забудови та код виду цільового призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 180-187).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04), § 166168).
Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Положеннями ч. 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Положеннями статті 373 ЦК України встановлено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
За змістом статті 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.
Згідно зі статтею 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 186 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Згідно із частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а за змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У разі протиправної передачі об`єктів у приватну власність відповідне порушення, ураховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.
У постанові Верховного Суду від 22.06.2022 року у справі № 752/3093/19 вказано, що повернення державі земельної ділянки природно-заповідного фонду необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки.
Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.
Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. При цьому, поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 року у справі № 554/10517/16-ц висловлено правову позицію, згідно якої зайняття фізичними та юридичними особами земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення не пов`язане з позбавленням власника цих ділянок володіння ними. Це стосується і тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб. Такі рішення не створюють ті юридичні наслідки, на які вони спрямовані. За таких умов ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природо-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов. Вимогу про усунення перешкод державі чи відповідній територіальній громаді у користуванні чи розпорядженні такими земельними ділянками можна заявити впродовж усього часу, поки триває відповідне порушення.
При визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати, що право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу.
Частиною 2 статті 90 Земельного кодексу України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України).
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» межі об`єктів природно-заповідного фонду визначаються проектами їх створення, а до моменту встановлення меж у натурі – згідно з проектною документацією. 
Стаття 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначає, що землі національних природних парків не можуть передаватися у приватну власність.
Як встановлено судом в ході судового розгляду, Управлінням з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Донецькій області було проведено перевірку дотримання земельного законодавства при передачі у приватну власність земельних ділянок на території Мелекінської сільської ради за результатами якої було складено, зокрема, Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 13.09.2017 № 216-ДК/338/АП/09/01/-17, в якому встановлено, що земельні ділянки (серед яких в переліку зазначена і земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478) розташовані за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса на території Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області. Земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 розташована відносно урізу води в межах визначеної ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України двох кілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря. Дана земельна ділянка, всупереч ст.ст. 12, 83 Земельного кодексу України, надана неправомірно, так як відноситься до земель природно-заповідного фонду, що перебуває у прибережній захисній смузі водних об`єктів та розташована за межами населених пунктів (а.с. 128-132).
Із копії листа ТОВ «Проектно-експертна фірма «Землі Приазов`я» № 275 від 28.03.2018 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 знаходиться за межами населеного пункту с. Білосрайська Коса Мангушського району Донецької області на відстані від 10 до 250 метрів в межах двокілометрової прибережної захисної смуги Азовського моря (а.с. 124-125).
Із копії листа Національного природного парку «Меотида» від 26.05.2025 року № 69 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 розташована у межах ділянки «Бакаї Білосарайські» Національного природного парку «Меотида». Ця ділянка входить до складу Парку на підставі Указу Президента України від 25.12.2009 року № 1099/2009 та проекту створення Національного природного парку «Меотида» (а.с. 208).
Згідно копії листа ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 30.05.2025 року, Головне управління повідомило про те, що за результатами опрацювання наявних матеріалів в Національній кадастровій системі, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, площею 0,0700 га, розташована на території с. Білосарайська Коса Мангушського району, перебуває в межах прибережної захисної смуги Азовського моря та відноситься до земель природно-заповідного фонду, які входять до складу Національного природного парку «Меотида» (а.с. 204-205).
Також, згідно висновку № 2777-2821 від 21.05.2018 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи під час досудового розслідування кримінального провадження № 12016050290000053, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 знаходиться за межами населеного пункту с. Білосарайська Коса, на території суміжного землекористувача Національного природного парку «Меотида» (а.с. 133-158).
При цьому, суд враховує, що Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14.12.2022 року у справі № 477/2330/18 сформульовано правовий висновок щодо можливості використання такого висновку експерта. Процесуальне законодавство не встановлює заборон щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень (постанова Верховного Суду від 27.01.2021 року у справі № 461/3675/17).
Тобто докази, зібрані в межах кримінального провадження, можуть використовуватись як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм, з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення та засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон, виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток та лиманів встановлюються проектами землеустрою, а в межах населених пунктів – з урахуванням містобудівної документації.
Суд звертає увагу, що проект встановлення прибережної захисної смуги на території Мелекінської сільської ради не розроблений та не затверджений, а тому земельна ділянка з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 не могла бути надана у приватну власність. Вказана земельна ділянка розташована відносно урізу води в межах визначеної ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України двох кілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря.
Указом Президента України № 1099/2009 від 25 грудня 2009 року на території Володарського, Новоазовського та Першотравневого районів Донецької області створено Національний природний парк «Меотида» (а.с. 118-120).
Національний природний парк «Меотида» створено з метою збереження, відтворення і раціонального використання типових та унікальних природних комплексів узбережжя Азовського моря, а також територій Кривої коси та Білосарайської коси та інших, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення, відповідно до ст. 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».
На даний час, НПП «Меотида» не має затвердженого проекту землеустрою з організації і встановлення меж території Національного природного парку «Меотида».
Таким чином, Мелекінська сільська рада, не маючи жодних на те підстав та повноважень, незаконно розпорядилась земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, передавши її у приватну власність ОСОБА_2 без вилучення у НПП «Меотида» відповідно до чинного законодавства, що свідчить про порушення інтересів держави у спірних правовідносинах.
Окрім того, в даному випадку, цільове призначення спірної земельної ділянки фактично було змінено рішенням Мелекінської селищної ради «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу ділянки у власність гр. ОСОБА_2 » від 19.06.2009 року № 5/26-1573.
Незважаючи на те, що Мелекінська сільська ради віднесла належність вказаної земельної ділянки до земель житлової та громадської забудови, ця обставина не має правового значення, оскільки статус ділянки першочергово визначається тим, що вона розташована в межах об`єкта природно заповідного фонду, і спеціальним режимом такої території.
У постанові Верховного Суду від 31.07.2019 року у справі № 813/4701/16 викладені висновки про те, що правовий режим відповідної земельної ділянки пов`язаний із фактом знаходження на ній об`єкта, який охороняється законом та має особливий статус, а не з рішенням органу місцевого самоврядування. Неприйняття місцевою радою рішення про приведення цільового призначення земельної ділянки у відповідність до її дійсного призначення, встановленого в силу вимоги законодавства, не впливає на її правовий режим.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові від 07.10.2020 року у справі № 910/2323/18, Верховний Суд вказав, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.
Положеннями ст. 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням. 
Статтею 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що в межах зони регульованої рекреації проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам`ятних місць; у цій зоні дозволяється влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок; тут забороняються рубки лісу головного користування, промислове рибальство, мисливство, інша діяльність, яка може негативно вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони.
Пунктом 4.3 Положення про НПП «Меотида», затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 31.08.2020 року № 112, встановлено, що на території Парку відповідно до природоохоронного законодавства виділяються такі зони: заповідна; регульованої рекреації; стаціонарної рекреації та господарська. Для кожної зони з урахуванням її природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання. 
Пунктом 4.3.2 Положення встановлено, що у зоні регульованої рекреації заборонено порушення ґрунтового покриву, інша діяльність, що може негативно вплинути на стан природних комплексів та об`єктів або зменшити природну екологічну чи рекреаційну цінність території Парку.
Необхідно зазначити, що цільове призначення земельної ділянки варто розуміти як визначений законодавством правовий режим її експлуатації (використання), водночас поширення на відповідну територію режиму природно-заповідного фонду, передбаченого законом, обтяжує цю земельну ділянку тими обмеженнями, які встановлюються для збереження та охорони цих земель.
За таких обставин, установлене на спірній земельній ділянці цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» жодним чином не впливає на її обмежену оборотоздатність і не передбачає можливості її справжнього використання за таким призначенням, оскільки з часу створення НПП «Меотида» ця територія має статус природно-заповідного фонду та її правовий режим і цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта.
Таким чином, у судовому засіданні та за сукупності долучених до матеріалів справи доказів, які були у повному обсязі досліджені судом в ході розгляду цивільної справи, прокурором доведено, що спірна земельна ділянка площею 0,07 га з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, яку надано у власність ОСОБА_2 , за своїми характеристиками належить до земель природно-заповідного фонду.
Розташування земельної ділянки з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478 у межах НПП «Меотида», згідно чинного законодавства, свідчить про її належність до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює передання цієї ділянки у приватну власність.
Вказане твердження узгоджується із практикою Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, постанови Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 487/10127/14-ц, від 09.12.2020 року у справі № 676/190/18, від 22.06.2022 року у справі № 752/3093/19, від 16.09.2022 року у справі № 752/3090/19).
Наведена практика Верховного Суду свідчить про запровадження юридичної конструкції, за якою землі, перехід права володіння якими до фізичних та юридичних осіб неможливий, зважаючи на пряму вказівку законодавця, вважаються такими, що залишилися у володінні законного власника (держави або територіальної громади), і в такому разі їх державна реєстрація, використання і розпорядження іншою особою розцінюються як триваюче порушення прав власника, не пов`язане з позбавленням права володіння.
У рішенні у справі «Депаль проти Франції» Європейський суд з прав людини наголосив, що збереження прибережної зони, пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. У зв`язку з цим втручання держави у здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена з усією очевидністю. Тому суд дійшов висновку, що покладений на заявника тягар не був особливим і надмірним, а розрив рівноваги між інтересами суспільства і заявника не мав місця.
З огляду на вищезазначене, втручання держави у право мирного володіння ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою, яка розташована в межах об`єкта природно-заповідного фонду, відповідає критеріям ЄСПЛ, оскільки такі дії держави є законними та обумовлені легітимною метою контролю за використанням цієї ділянки саме за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами, а також є пропорційним легітимній меті втручання у право приватної власності.
У даному випадку не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, заволодіння громадянами та юридичними особами землями, стосовно яких діє чітка заборона на вилучення, зміну цільового призначення та надання у користування всупереч вимог Земельного кодексу України, є неможливим (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладено у постановах від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц щодо земель водного фонду).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.09.2022 року у справі № 483/448/20 зазначила, що надання земельної ділянки для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території регіонального ландшафтного парку суперечить як визначеним законом завданням цього парку, так і законодавчим обмеженням на здійснення діяльності з такого будівництва на відповідних землях. Тому за змістом наведених вище приписів, які характеризуються належною якістю як властивістю, що є умовою забезпечення юридичної визначеності у правовідносинах, і орган місцевого самоврядування, і набувач земельної ділянки знали чи повинні були знати про неможливість передання та отримання в оренду такої ділянки для вищевказаної мети, що, на думку суду, обумовлює законність втручання у право на мирне володіння майном.
За таких обставин належним та ефективним способом захисту порушених інтересів держави, її права на реалізацію всіх правомочностей щодо земельної ділянки, а саме користування і розпорядження нею, підлягають захисту шляхом витребування спірної земельної ділянки у власність держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації, як розпорядника земель природно-заповідного фонду, з віднесенням її до категорії земель природно-заповідного фонду.
При цьому, повернення спірної земельної ділянки з віднесенням її до категорії земель природно-заповідного фонду переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки (землі природно-заповідного фонду).
Разом із цим, позовні вимоги щодо зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Донецької області виправити помилку у відомостях Державного земельного кадастру про цільове призначення земельної ділянки, на думку суду, стосуються порядку та способу виконання судового рішення про витребування земельної ділянки на користь держави, а тому суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, приймаючи до уваги те, що спірна земельна ділянка перебуває під особливою охороною держави, а передача її у власність регламентується нормами законодавства, які, як було встановлено судом, в даному випадку було порушено, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та витребування спірної земельної ділянки у власність держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації, як розпорядника земель природно-заповідного фонду, з віднесенням її до категорії земель природно-заповідного фонду. В іншій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити через їх необґрунтованість.
При вирішенні питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги було задоволено частково, тому судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 2 422,40 грн. слід стягнути із відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 13, 14, 19, 124 Конституції України, Законом України «Про прокуратуру», ст.ст. 43, 44, 60, 81, 84, 90, 116, 117, 152, 186,193, 195, 202, 203 ЗК України, ст.ст. 15-16, 178, 316, 317, 321, 325, 328, 373 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 56, 76-81, 89, 141, 223, 247, 258-259, 263-266, 280, 282, 354 ЦПК України, суд 

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації, до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, Національний природний парк «Меотида», про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду – задовольнити частково.
Усунути перешкоди у здійсненні Донецькою обласною державною адміністрацією, Донецькою військовою адміністрацією (ЄДРПОУ 00022473, місцезнаходження за адресою: 84306, Донецька область, м. Краматорськ, вул. О. Тихого, буд. 6) права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, площею 0,0700 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , шляхом витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації (ЄДРПОУ 00022473, місцезнаходження за адресою: 84306, Донецька область, м. Краматорськ, вул. О. Тихого, буд. 6) земельної ділянки природно-заповідного фонду з кадастровим номером 1423984400:02:000:1478, площею 0,0700 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , з віднесенням її до категорії земель природно-заповідного фонду.
В іншій частині у задоволенні позовних вимог – відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Донецької обласної прокуратури (ЄДРПОУ: 25707002) судові витрати по справі у вигляді судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Сторони по справі:
позивач – Маріупольська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військової адміністрації, ЄДРПОУ: 00022473, місцезнаходження за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. О. Тихого, буд. 6;
відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;
третя особа – Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, ЄДРПОУ: 39767332, місцезнаходження: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Машинобудівників, буд. 16;
третя особа – Національний природний парк «Меотида», ЄДРПОУ: 37747320, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, с. Урзуф, вул. Приморська, вул. 12.
Повний текст рішення складено 25 травня 2026 року.

Суддя: Федотова В.М.