ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

30 червня 2026 року	Справа №160/10149/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеси О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів в частині,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему “Електронний суд” надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року № 2600 «Про результати проведення службового розслідування» з урахуванням внесених змін наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2026 № 2600», в частині встановлення факту безпідставного та недобросовісного набуття виплати додаткової винагороди з розрахунку 50000 гривень на місяць за загальний період з вересня 2023 року по травень 2025 року старшим солдатом ОСОБА_1 на суму переплати 195247 гривень 31 копійка; 
- визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року № 2600 «Про результати проведення службового розслідування» з урахуванням внесених змін наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2026 № 2600», в частині притягнення старшого солдата ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності відповідно до Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року № 160-ІХ на суму переплати 195247 гривень 31 копійка; 
- визнати протиправним та скасувати підпункт 4.7 пункту 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року № 2600 «Про результати проведення службового розслідування» з урахуванням внесених змін наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2026 № 2600», яким зобов`язано начальника фінансово-економічної служби – головного бухгалтера військової частини НОМЕР_1 відповідно до пункту 1 статті 6 та пункту 1 статті 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» утримувати 20% місячного грошового забезпечення та всіх видів додаткової винагороди старшого солдата ОСОБА_1 , старшого оператора радіолокаційної станції взводу управління начальника протиповітряної оборони військової частини НОМЕР_1 , до повного відшкодування збитків, завданих державі, у сумі 195247 гривень 31 копійка.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 07 квітня 2025 року він проходить службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді старшого оператора радіолокаційної станції взводу управління начальника ППО. 02 квітня 2026 року його ознайомили з наказом командира НОМЕР_3 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року № 2600 «Про результати проведення службового розслідування» за фактом безпідставного отримання грошової винагороди та наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2026 № 2600». За результатами проведеного службового розслідування підтверджено факт безпідставного та недобросовісного набуття коштів виплати додаткової винагороди у розмірі 50000 гривень за загальний період з вересня 2023 року по травень 2025 року старшим солдатом ОСОБА_1 , сума переплати - 195247,31 гривень та вирішено притягнути позивача до матеріальної відповідальності, а також зобов`язано начальника фінансово-економічної служби – головного бухгалтера ВЧ НОМЕР_1 утримувати 20% місячного грошового забезпечення та всіх видів додаткової винагороди позивача до повного відшкодування збитків, завданих державі, у сумі 195247,31 гривень. Позивач вважає зазначений наказ протиправним, таким що ухвалений за відсутності правових підстав. Зауважив, що службове розслідування проводилось без його повідомлення, а також без його участі, без участі його безпосереднього начальника та без участі жодного начальника. Окрім того, за результатами проведення службового розслідування не встановлено форми вини в діях ОСОБА_1 , а оспорюваний наказ ухвалений всупереч процедурним вимогам встановлених Порядком проведення службового розслідування у Збройних силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608. Наголошував на тому, що на думку відповідача, посади військовослужбовців секції ППО не відносяться до посад командування та штабу ВЧ НОМЕР_1 . Проте такі твердження відповідача спростовуються наказом командира військової частини від 03 червня 2024 року № 1187, яким визначено перелік посад складу основного командного пункту (ОКП), як підставу для виплати позивачу додаткової грошової винагороди у розмірі 50000 гривень на місяць та визначено, що до складу основного командного пункту (ОКП) належить: зокрема, секції ППО до якої відносяться посада старшого оператора радіолокаційної станції взводу управління начальника протиповітряної оборони, що у розумінні абзацу 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 надає позивачу право на отримання додаткової винагороди у розмірі 50000 гривень за вказаний період, пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань, як такому, що виконує бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління командування та штабу військової частини. Позивач просив звернути увагу на те, що ним сумлінно виконувались усі поставлені бойові завдання, жодних притягнень до дисциплінарної відповідальності, фактів СЗЧ та інші причин які свідчили про безпідставне отримання позивачем додаткової грошової винагороди – відсутні (не мали місце підчас проходження служби, службовим розслідуванням не встановлені). Окрім того, додаткова грошова винагорода є складовою заробітної плати, яку нараховувала та виплачувала позивачу безпосередньо ВЧ НОМЕР_1 та діяла при цьому добровільно. Проте, після проведення службового розслідування, відповідач вимагає у позивача повернути виплачену частину заробітної плати обґрунтовуючи її, як безпідставно отриманою, що суперечить нормам статті 1215 Цивільного кодексу України. Окремо позивач наголошував на тому, що він сам собі не нараховує та не виплачує будь-яку грошову винагороду, а лише пасивно отримує її на свій банківський рахунок, будь-яких обов`язків щодо моніторингу кількості отримання грошових сум заробітної плати на позивача не покладено. Правильність та правомірність нарахування грошового забезпечення покладається лише виключно на відповідальних осіб Військової частини НОМЕР_1 . Отже, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 р. відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
08.05.2026 року до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому не погоджується з позовними вимогами позивача та просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що умовою, яка передувала проведенню військовою частиною службового розслідування за фактом безпідставного отримання особовим складом грошової винагороди є здійснення Центральним фінансово-економічним управлінням ІНФОРМАЦІЯ_1 перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності ВЧ НОМЕР_1 , про що складено Акт перевірки від 25.07.2025 № 1878/7315. Перевіркою було виявлені ризики неналежної виплати додаткової винагороди із розрахунку 50000 гривень на місяць військовослужбовцям, які не займали посади (тимчасово не виконували обов`язки) в командуванні та штабі ВЧ НОМЕР_1 . На підставі Акту перевірки ЦФЕУ КСВ від 25.07.2025 №1878/7315 ВЧ НОМЕР_1 було проведено службове розслідування та встановлено, що позивачем недобросовісно та безпідставно отримано додаткову грошову винагороду у розрахунку 50000 гривень на місяць, за період з 01 вересня 2023 року по 31 травня 2025 року, чим спричинено збитки державі. У листі МО України № 220/13/7643 від 14.11.2023 зазначено, що відповідно до абзацу чотирнадцятого пункту 2 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197, виплата додаткової винагороди в розмірі 50 000 гривень здійснюється військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі: а) органу військового управління; б) штабу угруповання військ (сил); в) штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно; г) командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу). Виплата додаткової винагорода в розмірі 50 000 гривень військовослужбовцям командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) здійснюється за дні виконання завдань, але не раніше ніж з 29 вересня 2023 року – дня набрання чинності наказу № 566. Таким чином, відповідач вважає, що позивач як військовослужбовець Збройних Сил не набув право на отримання збільшеної до 50000,00 грн. додаткової винагороди. Під час проведення службового розслідування ВЧ НОМЕР_1 діючи відповідно до чинного законодавства встановила, що позивачем протиправно отримані надлишкові виплати, які виникли під час виконання обов`язків військової служби – чим спричинено збитки державі. На підставі викладеного відповідач вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є військовослужбовцем, який проходить службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого оператора радіолокаційної станції взводу управління начальника ППО.
Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 23.02.2026 №4698/485 про безпосередню учать особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України старший солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно в період з 05.07.2023 по 01.09.2023; 06.10.2023 по 29.02.2024; 13.03.2024 по 09.07.2024; 27.07.2024 по 02.07.2025; 20.07.2025 по 07.09.2025; 25.09.2025 по 22.02.2026 брав учать у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Харківській області, Куп`янський район, Петропавлівська сільрада ТГр.
Центральним фінансово-економічним управлінням ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ЦФЕУ КСВ) було проведено перевірку окремих питань фінансово-господарської діяльності ВЧ НОМЕР_1 , про що складено Акт перевірки від 25.07.2025 № 1878/7315. Під час перевірки, ЦФЕУ КСВ, у тому числі досліджувались питання порядку та законності нарахування та виплати додаткової винагороди особовому складу військової частини на період дії воєнного стану, зокрема, у розмірі 50000 гривень на місяць. Перевіркою було виявлені ризики неналежної виплати додаткової винагороди із розрахунку 50000 гривень на місяць військовослужбовцям, які не займали посади (тимчасово не виконували обов`язки) в командуванні та штабі ВЧ НОМЕР_1 . 
Висновки Акта перевірки ЦФЕУ КСВ від 25.07.2025 № 1878/7315 ВЧ НОМЕР_1 стали підставою для проведення службового розслідування.
Згідно з вимогами статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядком проведення службового розслідування у Збройних силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 20.02.2026 №556 «Про призначення службового розслідування» комісією ВЧ НОМЕР_1 було проведено службове розслідування з метою з`ясування причин виникнення ризиків переплати додаткової грошової винагороди з розрахунку 50 000 гривень військовослужбовцям відділення протиповітряної оборони ВЧ НОМЕР_1 та підпорядкованих йому підрозділів за період з 01.09.2023 по 01.09.2025.
В результаті службового розслідування комісія дійшла висновку, що військовослужбовці, які зазначені в підпунктах 3.4.1-3.4.4. акта службового розслідування, у період з листопада 2023 по червень 2025 року діяли недобросовісно, оскільки у них були відсутні підстави (перебування у складі командування та штабу військової частини НОМЕР_1 – про що було їм відомо відповідно до займаних ними посад з ознайомленням їх з цим фактом та записом посад в особистому військовому документі) для отримання збільшеної додаткової грошової винагороди з розрахунку 50 000 гривень/місяць. Попри це вони недобросовісно та безпідставно отримували додаткову грошову винагороду з розрахунку 50 000 гривень/місяць за вказаний період та зберігали її, а відтак наявні підстави для притягнення вищевказаних осіб до матеріальної відповідальності та стягнення безпідставно набутих коштів.
За результатами службового розслідування складено наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 23.03.2026 №2600 «Про результати проведення службового розслідуваннями», в якому вирішено: вважати підтвердженим факт безпідставного та недобросовісного набуття виплати додаткової винагороди з розрахунку 50 000 грн/місяць за загальний період з вересня 2023 року по травень 2025 року деякими військовослужбовцями ВЧ НОМЕР_1 ; військовослужбовців, визначених у пункті 2, притягти до матеріальної відповідальності відповідно до Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року №160-ІХ.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) №2885 від 02.04.2026 до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2026 №2600 внесено, зокрема, такі зміни:
2. Пункт 2 розпорядчої частини наказу «Про результати службового розслідування» від 23.03.2026 №2600 викладено у такій редакції:
«.Вважати підтвердженим факт безпідставного та недобросовісного набуття виплати додаткової винагороди з розрахунку 50 000 грн/місяць за загальний період з вересня 2023 по травень 2025 року наступними військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 :
… - старшим солдатом ОСОБА_1 , старшим оператором радіолокаційної станції взводу управління начальника протиповітряної оборони військової частини НОМЕР_1 , у сумі 195 247, 31 грн…».
3. Пункт 4 розпорядчої частини наказу «Про результати службового розслідування» від 23.03.2026 №2600 доповнено таким підпунктом:
«… 4.7. керуючись вимогами пункту 1 статті 6 та пункту 1 статті 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року №160-ІХ, утримувати 20% місячного грошового забезпечення та всіх видів додаткової винагороди старшого солдата ОСОБА_1 , старшого оператора радіолокаційної станції взводу управління начальника протиповітряної оборони військової частини НОМЕР_1 , до повного відшкодування збитків, завданих державі, у сумі 195 247, 31 грн…».
Вважаючи протиправними пункт 2 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року № 2600, з урахуванням внесених змін наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року, в частині встановлення факту безпідставного та недобросовісного набуття виплати додаткової винагороди з розрахунку 50000 гривень на місяць за загальний період з вересня 2023 року по травень 2025 року старшим солдатом ОСОБА_1 на суму переплати 195247 гривень 31 копійка; пункт 3 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року № 2600, з урахуванням внесених змін наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року, в частині притягнення старшого солдата ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності відповідно до Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року № 160-ІХ на суму переплати 195247 гривень 31 копійка.; підпункт 4.7 пункту 4 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року № 2600, з урахуванням внесених змін наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року, яким зобов`язано начальника фінансово-економічної служби – головного бухгалтера військової частини НОМЕР_1 відповідно до пункту 1 статті 6 та пункту 1 статті 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» утримувати 20% місячного грошового забезпечення та всіх видів додаткової винагороди старшого солдата ОСОБА_1 , старшого оператора радіолокаційної станції взводу управління начальника протиповітряної оборони ВЧ НОМЕР_1 , до повного відшкодування збитків, завданих державі, у сумі 195247 гривень 31 копійка, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII).
Приписами частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до частини 4 статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України від 24 березня 2019 року № 548-XIV (далі - Статут № 548-XIV).
Згідно з статтею 11 Статуту № 548-XIV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю ввести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Відповідно до статті 16 Статуту № 548-XIV кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно із статтями 26, 27 Статуту № 548-XIV військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. 
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року №551-XIV (далі по тексту - Дисциплінарний статут).
За приписами статей 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" (ч.3 ст.5 Дисциплінарного статуту).
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності (ч.2 ст.45 Дисциплінарного статуту). 
Згідно із статтею 85 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.
Відповідно до вимог статті 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі - Порядок № 608).
Згідно з пунктом 1 розділу II Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІІ Порядку №608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування.
Особливості проведення службового розслідування за фактами завдання державі матеріальної шкоди визначені у положеннях Розділу VIІІ Порядку №608, де указано, що у разі виявлення факту завдання шкоди державі командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає службове розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб (п.1 Розділу VIІІ Порядку №608).
Під час проведення такого службового розслідування додатково необхідно з`ясувати: наявність шкоди; протиправну поведінку особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; ступінь нанесення матеріальної шкоди (пошкодження, псування або втрата військового майна); умисність чи необережність дій (бездіяльність) винної особи та обставини, за яких заподіяно шкоду (п.2 Розділу VIІІ Порядку №608).
До матеріалів службового розслідування долучається довідка про вартісну оцінку заподіяної шкоди за підписом начальника відповідної служби та фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини (п.3 Розділу VIІІ Порядку №608).
З системного аналізу вищезазначених норм суд доходить висновку, що притягненню військовослужбовця до матеріальної відповідальності повинно передувати саме службове розслідування, призначене на підставі відповідного наказу, у ході якого встановлюються обставини причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Відповідно до пункту 13 розділу ІІІ Порядку №608 службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.
Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначає Закон України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі від 03.10.2019 року №160-IX (далі - Закон № 160-IX).
Згідно з пунктами 2, 4, 5 частини першої статті 1 Закону №160-IX інше майно - нерухоме та рухоме державне майно (крім військового майна, закріпленого за військовою частиною, установою, організацією, закладом), майно, залучене під час мобілізації, а також грошові кошти.
Матеріальна відповідальність - це вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Пряма дійсна шкода (далі - шкода) - це збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
За змістом частин 1, 2 статті 3 Закону №160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
1) наявність шкоди;
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;
4) вина особи в завданні шкоди.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону №160-IX особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.
Частиною 1 статті 5 Закону №160-IX передбачено, що особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.
За правилами частини 1 статті 6 Закону №160-IX особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Абзацом 1 частини 2 статті 8 Закону №160-IX встановлено, що у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Частиною 3 статті 8 Закону №160-IX передбачено, що розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Частинами 6 - 8 статті 8 Закону №160-IX встановлено, що за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.
У разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.
Приписами статті 9 Закону №160-IX передбачено, що завдана шкода не підлягає відшкодуванню, а особи звільняються від матеріальної відповідальності у разі, якщо шкоду завдано внаслідок: 1) дії непереборної сили; 2) необхідної оборони; 3) крайньої необхідності; 4) виконання наказу або розпорядження командира (начальника), крім випадків виконання явно злочинного наказу або розпорядження; 5) виправданого службового ризику; 6) затримання особи, що вчинила злочин, фізичний або психічний примус; 7) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації. Шкода не підлягає відшкодуванню у випадку смерті винної особи. Обставини, що виключають матеріальну відповідальність, підлягають встановленню під час проведення розслідування.
Абзацом 1 частини 1 статті 10 Закону №160-IX передбачено, що відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Положеннями частини 1 статті 14 Закону №160-IX встановлено, що наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством.
Отже, з аналізу наведених норм права випливає висновок, що матеріальна відповідальність є різновидом юридичної відповідальності, яка настає у випадку заподіяння військовослужбовцями та деякими іншими особами прямої дійсної шкоди, що було завдано з їх вини під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. 
Водночас, командир (начальник) видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню тільки у тому разі, якщо вину особи доведено.
У разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.
Пряму дійсну шкоду Закон визначає як збитки завдані військовій частині, установі, організації, закладу, внаслідок знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання чи незаконного використання військового або іншого майна, погіршення чи зниження його цінності, а також витрати на відновлення або придбання нового майна замість втраченого чи зіпсованого. До складу прямої дійсної шкоди Закон №160-IX також відносить в надлишкові виплати, які виникли під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків.
Водночас для правильного вирішення цього спору, суд має першочергово з`ясувати питання, чи дійсно діями позивача щодо отримання ним в період з листопада 2023 по червень 2025 року збільшеної додаткової грошової винагороди з розрахунку 50 000 гривень/місяць було завдано умисне заподіяння прямої дійсної шкоди державі під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, чи доведена його вина у завданні такої шкоди та чи є він суб`єктом, на якого може бути покладено повну матеріальну відповідальність, у розмірі визначеному в оскаржуваному наказі. 
Як вбачається з матеріалів справи, під час службового розслідування комісією було встановлено, що військовослужбовці ВЧ НОМЕР_1 , серед яких є і ОСОБА_1 , у період з листопада 2023 по червень 2025 року діяли недобросовісно, оскільки у них були відсутні підстави (перебування у складі командування та штабу військової частини НОМЕР_1 – про що було їм відомо відповідно до займаних ними посад з ознайомленням їх з цим фактом та записом посад в особистому військовому документі) для отримання збільшеної додаткової грошової винагороди з розрахунку 50 000 гривень/місяць. Попри це вони недобросовісно та безпідставно отримували додаткову грошову винагороду з розрахунку 50 000 гривень/місяць за вказаний період та зберігали її, а відтак наявні підстави для притягнення вищевказаних осіб, зокрема і позивача, до матеріальної відповідальності та стягнення безпідставно набутих коштів. 
Як встановлено з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року №2600 «Про результати проведення службового розслідування», з урахуванням внесених змін наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2026 № 2600», на підставі висновків за результатами проведеної службової перевірки відповідач вирішив вважати підтвердженим факт безпідставного та недобросовісного набуття виплати додаткової винагороди з розрахунку 50 000 грн/місяць за загальний період з вересня 2023 по травень 2025 року старшим солдатом ОСОБА_1 , старшим оператором радіолокаційної станції взводу управління начальника протиповітряної оборони військової частини НОМЕР_1 , у сумі 195 247, 31 грн., що мало наслідком притягнення позивача до матеріальної відповідальності на суму переплати 195247 гривень 31 копійка та утримання 20% місячного грошового забезпечення та всіх видів додаткової винагороди старшого солдата ОСОБА_1 , до повного відшкодування збитків, завданих державі, у сумі 195247 гривень 31 копійка.
Отже, вина позивача, відповідно до вищенаведеного наказу, полягає в недобросовісному та безпідставному отриманні додаткової грошової винагороди з розрахунку 50 000 гривень/місяць у період з листопада 2023 по червень 2025 року, оскільки на думку відповідача у позивача були відсутні підстави (перебування у складі командування та штабу військової частини НОМЕР_1 – про що було йому відомо відповідно до займаних ними посад з ознайомленням їх з цим фактом та записом посад в особистому військовому документі) для отримання збільшеної додаткової грошової винагороди з розрахунку 50 000 гривень/місяць.
Слід зазначити, що на виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168). 
Абзац третій пункту 1-1 Постанови № 168 передбачає, що на період воєнного стану військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), виплачується додаткова винагорода у розмірі 50000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань відповідно до умов, визначених Міністерством оборони. 
Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення (пункт 1-2 Постанови №168). 
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил України. 
Наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 №44, який застосовується з 01.02.2023, доповнено Порядок № 260 розділом XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану». 
За змістом абз.14 пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260 на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах: …50 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах). Перелік цих органів військового управління (управлінь (штабів) угруповань військ (сил)) затверджується Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України. 
Відповідно до п.4 розділу XXXIV Порядку №260 підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи) у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:
бойовий наказ (бойове розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Пунктом 8 розділу XXXIV Порядку №260 визначено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини; керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.
Отже, з наведених норм права випливає висновок, що виплата додаткової винагороди особовому складу військової частини здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) військових частин, за наявності підтвердження підстав для такої виплати відповідними документами, зокрема бойовими наказами (бойовими розпорядженнями), журналами бойових дій, рапортами (донесеннями) командира підрозділу (групи) про участь військовослужбовця у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань, а нарахування та виплата додаткової винагороди здійснюється безпосередньо військовою частиною.
Проте, приймаючи оскаржуваний наказ та покладаючи вину на позивача, відповідачем було проігноровані наведені приписи законодавства та не взято до уваги той факт, що нарахування додаткової винагороди не входить до компетенції позивача, ОСОБА_1 в цьому випадку є лише отримувачем винагороди.
Отже, додаткова винагорода виплачувалась позивачу військовою частиною у спірний період на підставі відповідних наказів командира (начальника) військової частини та з урахуванням підтверджуючих на той момент документів, що не спростовано відповідачем.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувані накази не містять викладення обставин та обґрунтувань, які б давали змогу дійти беззаперечного висновку про те, що позивач отримуючи нараховану йому військовою частиною додаткову винагороду за спірний період діяв умисно з метою заподіяння шкоди інтересам держави, також відповідачем не надано доказів того, що позивач якимось чином впливав на рішення уповноваженої особи при нарахуванні та виплаті йому додаткової винагороди. 
Відповідачем не спростовано доводів позивача про те, що ОСОБА_1 у спірний період проходив військову службу та належним чином виконував бойові (спеціальні) завдання, а Військовою частиною НОМЕР_1 здійснювалось нарахування та виплата позивачу додаткової грошової винагороди з вересня 2023 року по травень 2025 року з розрахунку 50000 гривень за вказаний період пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань.
Отже, з наявних в матеріалах справи доказів не вбачається умислу позивача у заподіянні шкоди інтересам держави при отриманні ним додаткової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань у спірний період.
Окрім того суд наголошує, що форма вини є визначальною обставиною для визначення меж матеріальної відповідальності військовослужбовця чи відповідної особи під час притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності, відповідно до Закону України №160-ІХ.
У разі, якщо шкода завдана з необережності, відповідальність особи обмежується межами, передбаченими частиною першою статті 5 Закону України №160-ІХ, а саме не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, якщо інше не передбачено законом.
Відповідачем не доведено, що відповідно до посадових обов`язків позивач несе повну матеріальну відповідальність або з ним укладено угоду про повну матеріальну відповідальність у разі завдання матеріальної шкоди, тоді як відповідач, всупереч встановленим законодавством обмежень, застосував до позивача повну матеріальну відповідальність. 
Вирішуючи даний спір суд також вважає за необхідне зазначити, що у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
З вищевикладеного випливає, що у разі, якщо військова частина допустила помилку при нарахуванні військовослужбовцю додаткової винагороди чи обрахувала таку винагороду у неправильному розмірі, ризики такої помилки повинні покладатися на саму державу, вони не можуть виправлятися за рахунок особи, якої вони стосуються.
З огляду встановлені обставини справи та норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що пункт 2 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року № 2600, з урахуванням внесених змін наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року, в частині встановлення факту безпідставного та недобросовісного набуття виплати додаткової винагороди з розрахунку 50000 гривень на місяць за загальний період з вересня 2023 року по травень 2025 року старшим солдатом ОСОБА_1 на суму переплати 195247 гривень 31 копійка; пункт 3 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року № 2600, з урахуванням внесених змін наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року, в частині притягнення старшого солдата ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності відповідно до Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року № 160-ІХ на суму переплати 195247 гривень 31 копійка.; підпункт 4.7 пункту 4 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року № 2600, з урахуванням внесених змін наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року, яким зобов`язано начальника фінансово-економічної служби – головного бухгалтера військової частини НОМЕР_1 відповідно до пункту 1 статті 6 та пункту 1 статті 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» утримувати 20% місячного грошового забезпечення та всіх видів додаткової винагороди старшого солдата ОСОБА_1 , старшого оператора радіолокаційної станції взводу управління начальника протиповітряної оборони ВЧ НОМЕР_1 , до повного відшкодування збитків, завданих державі, у сумі 195247 гривень 31 копійка є протиправними та підлягають скасуванню.
Інші доводи учасників справи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч. 1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ч. 1 і ч.2 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем у справі не доведено правомірність оскаржуваних наказів у хахначеній позивачем частині, тоді як позивачем належним чином та в повному обсязі доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.
За наведених обставин та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими врегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у цій справі та сторонами не було понесено додаткових витрат, які підлягають розподілу, отже розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів в частині, - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року №2600 «Про результати проведення службового розслідування» з урахуванням внесених змін наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2026 № 2600», в частині встановлення факту безпідставного та недобросовісного набуття виплати додаткової винагороди з розрахунку 50000 гривень на місяць за загальний період з вересня 2023 року по травень 2025 року старшим солдатом ОСОБА_1 на суму переплати 195247 гривень 31 копійка.
Визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року № 2600 «Про результати проведення службового розслідування» з урахуванням внесених змін наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2026 № 2600», в частині притягнення старшого солдата ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності відповідно до Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року № 160-ІХ на суму переплати 195247 гривень 31 копійка.
Визнати протиправним та скасувати підпункт 4.7 пункту 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23 березня 2026 року № 2600 «Про результати проведення службового розслідування» з урахуванням внесених змін наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02 квітня 2026 року «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2026 № 2600», яким зобов`язано начальника фінансово-економічної служби – головного бухгалтера військової частини НОМЕР_1 відповідно до пункту 1 статті 6 та пункту 1 статті 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» утримувати 20% місячного грошового забезпечення та всіх видів додаткової винагороди старшого солдата ОСОБА_1 , старшого оператора радіолокаційної станції взводу управління начальника протиповітряної оборони військової частини НОМЕР_1 , до повного відшкодування збитків, завданих державі, у сумі 195247 гривень 31 копійка.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295,297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено та підписано 30.06.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса