ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2/381/1253/26
381/892/26 
Заочне Рішення
Іменем України

19 червня 2026 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Папруги А.С., розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,-

Встановив:

19 лютого 2026 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (далі, позивач) до ОСОБА_1 (далі, відповідачка) про стягнення заборгованості за договором.
Позов поданий з використанням підсистеми «Електронний суд». 
Зі змісту заявлених позовних вимог слідує, що 26 жовтня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачкою, як позичальницею, було укладеного договір № 1858219 про надання споживчого кредиту (а. с. 20-32). 
За умовами п. 1.2, 1.3, 1.5.1, 1.10.1, 6.4.1 договору: сума кредиту – 15 000 гривень, строк кредиту – 350 днів,процентна ставка стандартна –1 % щоденно, орієнтовна загальна вартість кредиту за умови застосування стандартної процентної ставки –67 500 гривень. За порушення умов договору також передбачено нарахування штрафу у розмірі 2 250 гривень одноразово на 4 день порушення умов договору, 450 гривень – щоденно, починаючи з 5 дня порушення умов договору. 
Внаслідок неналежного виконання відповідачкою, як позичальницею, своїх обов`язків за цим договором виникла заборгованість у сумі –44 999,92 гривні, з них – 14 999,92 гривні – заборгованість за тілом кредиту, 22 500 гривень – за процентами, 7 500 гривень – нарахована неустойка. 
Після укладення договору факторингу № 26-11/25 від 26 листопада 2025 року, до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги за договором № 1858219 про надання споживчого кредиту від 26 жовтня 2024 року.
Отже, існують підстави для стягнення заборгованості за вказаним вище кредитним договором на користь позивача, як нового кредитора.
Також позивач просив стягнути з відповідачки на його користь 16 000 гривень, компенсацію понесених ним витрат на правничу допомогу та 2 662,40 гривні – понесені ним витрати зі сплати судового збору. 
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду. Також, за клопотанням позивача було витребувано інформацію від АТ КБ «Приватбанк» про належність банківської картки та про зарахування кредиту, а також про рух коштів за рахунком.
06 квітня 2026 року до суду надійшли письмові пояснення відповідачки (фактично, відповідь на відзив). Зі змісту цього документу слідує, що відповідачка не заперечує обставин щодо укладення кредитного договору, погодження його умов та отримання коштів в борг у розмірі, зазначеному у позовній заяві. Проте, вона стверджує про відсутність підстав для стягнення заборгованості за процентами, зазначаючи про відсутність належного розрахунку, не співмірність їхнього розміру, а також про нарахування процентів поза межами строку кредитування. Також відповідачка зазначає про недоведеність обсягу вимоги, переданої за договором факторингу та про відсутність підстав для нарахування штрафу, з посиланням на приписи статті 551 ЦК України, та дію принципу справедливості. Відповідачка просить стягнути понесені позивачем витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та зменшити розмір компенсації витрат на правничу допомогу до 1 000 гривень. 
15 квітня 2026 року до суду надійшла відповідь на відзив, зі змісту цього документа слідує, що представники позивача вважають не спроможними доводи відповідачки та просять задовольнити позовні вимоги повністю.
01 травня 2026 року витребувані від АТ КБ «Приватбанк» докази надійшли до суду. Зі змісту наданих документів слідує, що вказана в позовній заяві картка належить відповідачці, а 26 жовтня 2024 року на картку були зараховані кошти у сумі 15 000 гривень.
В судовому засіданні приймала участь представниця позивача в режимі відео конференції, яка підтримала заявлені позовні вимоги та просила задовольнити позов. 
Відповідачка, будучи повідомленою належним чином для участі у справі не з`явилась, причини неявки не повідомила, в силу приписів частини 1 статті 223 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи. 
Враховуючи той факт, що письмові пояснення відповідачки, хоча і є за своєю суттю відзивом на позовну заяву, проте не відповідають передбаченим у статті 178 ЦПК України вимогам, суд вважає, що відзив відповідачкою не поданий, тому, за згодою представниці позивача, було проведено заочний розгляд справи та ухвалено заочне судове рішення.
Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення. У відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладеним до 19 червня 2026 року до 09 години 05 хвилин.
Заслухавши пояснення представниці позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини. 
Зокрема, судом встановлено, що 26 жовтня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачкою, як позичальницею, було укладеного договір № 1858219 про надання споживчого кредиту (а. с. 20-32). 
За умовами п. 1.2, 1.3, 1.5.1, 1.10.1, 6.4.1 договору: сума кредиту – 15 000 гривень, строк кредиту – 350 днів, процентна ставка стандартна – 1 % щоденно, орієнтовна загальна вартість кредиту за умови застосування стандартної процентної ставки – 67 500 гривень. За порушення умов договору також передбачено нарахування штрафу у розмірі 2 250 гривень одноразово на 4 день порушення умов договору, 450 гривень – щоденно, починаючи з 5 дня порушення умов договору. 
Внаслідок неналежного виконання відповідачкою, як позичальницею, своїх обов`язків за цим договором виникла заборгованість у сумі – 44 999,92 гривні, з них – 14 999,92 гривні – заборгованість за тілом кредиту, 22 500 гривень – за процентами, 7 500 гривень – нарахована неустойка. 
Після укладення договору факторингу № 26-11/25 від 26 листопада 2025 року, до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги за договором № 1858219 про надання споживчого кредиту від 26 жовтня 2024 року.
Обставини щодо переходу права вимоги підтверджуються реєстром вимог боржників, в якому під № 1 504 містяться відомості про відповідачку, як боржницю, дату укладення кредитного договору та розмір переданої вимоги, зокрема, розмір процентів (а. с. 14-15). 
До матеріалів справи долучений розрахунок заборгованості, в якому наведені відомості щодо часткового погашення відповідачкою заборгованості за тілом кредиту і процентами, а також наведені відомості щодо залишку заборгованості та суми нарахованого штрафу (а. с. 59-62, зворот). 
Інформація щодо зарахування коштів на картковий рахунок відповідачки у сумі 15 000 гривень підтверджується випискою з рахунку, наданою АТ КБ «Приватбанк». 
Відповідачка обставини щодо укладення договору, погодження його умов та отримання коштів не заперечує. 
Відповідачка не заперечує передачу права вимоги за кредитним договором до позивача, як нового кредитора, проте, ставить під сумнів обсяг переданої вимоги, зокрема, передачу вимоги за нарахованими процентами. Також відповідачка стверджує про відсутність підстав для стягнення процентів, враховуючи відсутність розрахунку, не співмірність процентів, та нарахування процентів поза межами строку кредитування.
Встановивши зазначені обставини, суд вважає, що спірні правовідносини врегульовані наступними правовими нормами.
Так, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків,зокрема,є договори та інші правочини.
Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.
Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.
При цьому,необхідною умовою для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики.
Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.
Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Зміст наведених правових норм свідчить про те, що договір є підставою для виникнення прав та обов`язків, правомірність договору, як двостороннього правочину презюмується, а заміна сторони договору може бути здійснена внаслідок відступлення права вимоги, в тому числі під час укладення договору факторингу.
Отже, суд погоджується з доводами позивача про те, що між товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ», як первісним кредитором, та ОСОБА_1 був укладеним кредитний договір № 1858219 від 26 жовтня 2024 року. За вказаним договором відповідачка отримала в борг кошти із зобов`язанням повернення кредиту та сплати процентів. 
Відповідачка не виконала умови договору та не повернула борг повністю, тому виникла заборгованість за тілом кредиту у сумі 14 999,92 гривні, за процентами – 22 500 гривень.
Після укладення договору факторингу № 26-11/25 до позивача, як нового кредитора перейшло право вимоги за договором № 1858219. 
Розмір загальний розмір вимоги та його складові наведені в реєстрі боржників. 
Відповідачка не надала доказів погашення заборгованості в розмірі більшому, ніж визнається позивачем.
Тому, суд вважає, що існують підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами в розмірі, зазначеному у позовній заяві та розрахунку заборгованості, наданому позивачем.
Перевіривши зазначений розрахунок заборгованості, суд вважає його арифметично правильним. 
При цьому, суд відхиляє, як неспроможні, доводи відповідачки про нарахування процентів поза межами строку кредитування та про їхню не співмірність.
В цьому випадку суд зазначає, що проценти нараховані в межах погодженого сторонами договору 350-денного строку кредитування. Матеріали справи не містять доказів визнання недійним кредитного договору в частині визначення строку кредитування. 
Також, суд зазначає, що розмір процентів був погоджений сторонами зобов`язання, не перевищує максимальний розмір денної процентної ставки, визначеної в статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідачкою не наведено належного обґрунтування щодо не співмірності визначеного під час укладення договору розміру процентів.
Також, суд відхиляє доводи відповідачки щодо відсутності доказів щодо обсягу переданої за договором факторингу права вимоги, так як зазначені обставини в повній мірі відображені в реєстрі боржників, копія якого долучена до позовної заяви. 
Тому, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у сумі 14 999,92 гривні та 22 500 гривень – заборгованість за процентами. 
Суд не погоджується з доводами позивача щодо необхідності стягнення штрафу у сумі 7 500 гривень з огляду на наступне.
Пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася.
Станом на дату укладення кредитного договору, як і станом на дату подання позову, дія воєнного стану не припинена, а отже виключається можливість нарахування і стягнення штрафу за прострочення зобов`язання, згідно умов кредитного договору. 
Тому, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в загальному розмірі 37 499,92 гривні.
Далі, у відповідності до приписів статті 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені на 83 %, то з відповідачки га користь позивачка має бути стягнено 2 209,79 гривень, як компенсація витрат позивача на сплату судового збору.
Далі, позивач просить стягнути з відповідачки 16 000 гривень, як компенсацію його витрат на професійну правничу допомогу. 
Для підтвердження відповідних витрат до матеріалів справи позивачем надано копію договору про надання правової допомоги № 02-07/2024 від 02 липня 2024 року, заявку на надання юридичної допомоги № 905 від 01 січня 2026 року, витяг з акту № 27 про надання юридичної допомоги від 30 січня 2026 року (а. с. 36-44).
Оцінюючи наявність фактичних та правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Керуючись критеріями принципами справедливості, співмірності та верховенства права, враховуючи складність цієї справи, її типовий характер та факт часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне зменшити розмір компенсації витрат позивача за надання професійної правничої допомоги і стягнути з відповідачки 4 000 гривень.
Враховуючи наведене вище, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, -
Ухвалив:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованість за договором № 1858219 про надання споживчого кредиту від 26 жовтня 2024 року у сумі 37 499,92 гривні, що складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 14 999,92 гривень, 22 500 гривень – нараховані проценти.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» 2 209,79 гривень, як компенсація витрат позивача зі сплати судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» 4 000 гривень, як компенсацію понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Інформація про учасників справи:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», код ЄДРПОУ 42640371, місцезнаходження: м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, буд. 6, офіс 521.
Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.