ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/708/26 Справа № 174/653/25 	  	Суддя у 1-й інстанції -  Ілюшик І.А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в м.Дніпрі справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 липня 2025 року у складі судді Ілюшик І.А. по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,–

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2025 року ТОВ «Українські фінансові операції» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 2-14), в обґрунтування якого посилалось на те, що 05.02.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №4360104 про надання коштів на умовах споживчого кредиту в електронному вигляді з використанням електронного підпису. За взаємною згодою, сторони погодили наступні умови договору: тип кредиту – кредит; сума кредиту складає 8 000 грн; строк кредиту 360 днів: з 05.02.2024 року по 29.01.2025 року; періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед ОСОБА_1 виконало та надало їй кредит в сумі 8 000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 через платіжну систему платіжного провайдера ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення». Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед первісним кредитором, 23.09.2024 року ТОВ «Лінеура Україна» на підставі договору факторингу №23/09/2024 за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором №4360104 від 05.02.2024 року та загальна сума заборгованості склала 58 400 грн, з якої заборгованість з тіла кредиту – 8 000,00 грн, заборгованості за процентами – 46 400,00 грн, штрафні санкції 4 000,00 грн. Всупереч умовам договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконала свого зобов`язання. Після укладання договору факторингу та переходу права вимоги до позивача, відповідач не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ані на рахунки ТОВ «Українські фінансові операції», ані на рахунки первісного кредитора. Таким чином, відповідач має заборгованість перед позивачем за договором №4360104 від 05.02.2024 року загальною сумою 80 000 грн, яка складається з суми заборгованості з тіла кредиту – 8 000,00 грн, нарахованих процентів первісним кредитором - 46 400,00 грн, нарахованих процентів ТОВ «Українські фінансові операції» за 128 календарних днів 25 600 грн. 
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договорами №4360104 від 05.02.2024 року у розмірі 80 000,00 грн та понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрати на правничу допомогу.
Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 липня 2025 року позов ТОВ «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованість за договором №4360104 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 05.02.2025 року загальною сумою 16 000,00 грн, яка складається з: суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) - 8 000,00 грн, суми заборгованості за процентами - 8 000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» сплачений судовий збір у розмірі 484,48 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн 00 коп (а.с. 120-122).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Українські фінансові операції» подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відсотків та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити вказані вимоги у повному обсязі (а.с. 127-130). 
ОСОБА_1  не скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду в оскарженій частині скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про їх задоволення, враховуючи наступне.
Встановлено, що 05.02.2024 року ОСОБА_1 , ознайомившись з умовами Публічної пропозиції, з інформацією про ТОВ «Лінеура Україна», інформацією про види фінансових послуг, що надаються товариством клієнту, істотними характеристиками послуги з надання споживчого кредиту інформацією про порядок і процедуру захисту персональних даних; попередженням ТОВ «Лінеура Україна» про можливі наслідки для клієнта, в разі користування ним кредитом, невиконання ним обов`язків згідно з договором про споживчий кредит; порядок розгляду товариством звернень споживачів та іншою інформацією, що оприлюднення на вебсайті, підписала електронним підписом одноразовим ідентифікатором 56110 заяву про прийняття пропозиції на укладення договору про встановлення ділових відносин та використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів.
Позивачем надано копію правил надання кошті у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна» (нова редакція), затверджені наказом директора ТОВ «Лінеура Україна» №101-ОД від 20.11.2023 року, набрали чинності з 21.11.2023 року.
Також, 05.02.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Лінеура Україна» було укладено електронний договір №4360104 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого, ТОВ «Лінеура Україна» надало ОСОБА_1 кредит у сумі 8 000,00 грн, строком на 360 днів з періодичністю платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Стандартна процентна ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору.
Договір №4360104 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, додатки №1 та №2 до цього договору, паспорт споживчого кредиту підписані ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 94923.
Успішне перерахування 05.02.2024 року коштів у сумі 8 000,00 грн на платіжну карту № НОМЕР_1 , яке відбулось через платіжну систему iPay.ua, на підставі укладеного Договору №РК-П-19/03-01 про переказ коштів від 12.03.2019 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення».
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №4360104 від 05.02.2024 року, сформованого первісним кредитором, станом на 23.09.2024 року заборгованість відповідача становить 58 400 грн, з яких: 8 000 грн – тіло кредита, 46 400 грн – проценти за користування кредитом; 4 000 грн – штрафні санкції.
23.09.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» (клієнт) та ТОВ «Українські фінансові операції» (фактор) укладено договір факторингу №23/09/2024, згідно умов якого, клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитними договорами, вказаними в реєстрі боржників, серед яких вимоги до відповідача ОСОБА_1 . Таким чином, ТОВ «Українські фінансові операції» набуло статусу кредитора за кредитним договором №4360104 від 05.02.2024 року.
Відповідно до витягу з реєстру боржників від 23.09.2024 року до договору факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024 року, ТОВ «Українські фінансові операції» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 58 400,00 грн, з яких: 8 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 46 400,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 4 000,00 грн – заборгованість за пенею, штрафами.
Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Українські фінансові операції» за договором №4360104 про надання споживчого кредиту від 05.02.2024 року за 128 календарних днів (24.09.2024 року - 29.01.2025 року), сума нарахованих процентів за користування грошовими коштами становить: 25 600,00 грн.
Про відступлення права вимоги за кредитним договором №4360104 від 05.02.2024 року, ТОВ «Українські фінансові операції» повідомило ОСОБА_1 24.09.2024 року, шляхом направлення текстового повідомлення (SMS-повідомлення) на зазначений в анкеті боржника телефонний номер.
На виконання ухвали суду АТ «Сенс Банк» надав підтвердження факту належності платіжної картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , а також підтвердження факту зарахування коштів 05.02.2024 року на дану платіжну картку банком-емітентом якої є АТ «Сенс Банк», у сумі 8 000 грн.
Факт укладання кредитного договору, перерахування кредитних коштів та користування ними відповідачем не заперечується та не спростовано будь-якими доказами.
Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, при цьому, суд зазначив про те, що заявлена позивачем вимога про стягнення заборгованості за нарахованими процентами не є співмірною, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно завищеної суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.
Разом з тим, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі №201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі №725/5919/19 та інших).
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає помилковими висновки суду щодо несправедливості умов кредитного договору та неспівмірності розміру відсотків, оскільки при його укладенні відповідач була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклала цей договір, підписавши його без будь-яких застережень, та користувалась отриманими коштами. 
Підписанням заяви клієнта про прийняття пропозиції на укладення договору про встановлення ділових відносин та використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів ОСОБА_1 засвідчила, що вона ознайомилась з умовами Публічної пропозиції, з інформацією про ТОВ «Лінеура Україна», інформацію про види фінансових послуг, що надаються Товариством клієнту, істотними характеристиками послуги з надання споживчого кредиту інформацією про порядок і процедуру захисту персональних даних; попередження ТОВ «Лінеура Україна» про можливі наслідки для клієнта, в разі користування ним кредитом, невиконання ним обов`язків згідно з договором про споживчий кредит; порядок розгляду Товариством звернень споживачів та іншою інформацією, що оприлюднена на Вебсайті; - погоджується з ними та зобов`язується їх виконувати. Підписанням цієї заяви клієнт беззастережно підтверджує, що на момент укладення договору клієнт ознайомився з його повним текстом, повністю зрозумів його зміст та погоджується з усіма умовами договору, а також безумовно стверджує, що не позбавляється будь-яких прав, які має звичайно, а договір не містить умов, які є для нього обтяжливими в будь-якому сенсі.
Згідно п. 9.9. Договору підписуючи цей договір, клієнт підтверджує, що перед укладанням цього договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: а) про фінансову послугу та про її надавача у визначеному законодавством обсязі, достатньо для прийняття клієнтом свідомого рішення про отримання такої послуги або про відмову від її отримання, та яка розміщена на Вебсайті; б) за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування»; він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна», актуальна на дату укладання договору редакція яких розміщена на Вебсайті, повністю розуміє, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватись.
При цьому положення укладеного відповідачем кредитного договору №4360104 від 05 лютого 2024 року є чіткими, конкретно визначеними та такими, що не допускають подвійного тлумачення.
Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року в справі №559/1605/18 зазначив, що тлумачення статті 627 ЦК України свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК України нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладенні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно.
Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтями 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили саме такі умови кредитного договору, підтвердивши свою згоду на такі умови своїми підписами.
При цьому договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, у тому числі їх не оскаржила позичальник – відповідач у справі, вони не визнавались недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню обох сторін.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
У постанові від 15 квітня 2024 року у справі №2221/2373/12 Верховний Суд зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора.
У постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року №905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 викладено висновки, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Отже, суди беруть до уваги належні, допустимі і достовірні докази, сформовані в процесі відступлення права вимоги, що містять дані за кредитним договором, прав кредитора за якими набуває новий кредитор.
Апеляційний суд вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази, що підтверджують факт переходу права вимоги від ТОВ «Лінеура Україна» до позивача, адже матеріали справи містять: копію договору факторингу №23/09/2024 від 23 вересня 2024 року, за умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» за плату відступило позивачеві своє право грошової вимоги до боржників, у тому числі право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №4360104 від 05 лютого 2024 року; витяг з реєстру боржників до договору факторингу №23/09/2024 від 23 вересня 2024 року, у якому міститься запис про боржника ОСОБА_1 , кредитний договір №4360104 від 05 лютого 2024 року, сума основного боргу за кредитом – 8 000,00 грн, сума заборгованості за відсотками – 46 400,00 грн, сума заборгованості за непею, штрафами — 4 000,00 грн; сума заборгованості разом – 58 400,00 грн, акт приймання-передачі реєстру боржників від 23.09.2024 року та платіжну інструкцію №42 від 30.09.2024 року про оплату суми фінансування за договором факторингу №23/09/2024 від 23 вересня 2024 року.
З урахуванням приписів ст. 517 ЦК України, доказами прав нового кредитора у зобов`язанні є документи, які засвідчують права, що передаються, та інформація, яка є важливою для їх здійснення. Договір про відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги (ч. 1 ст. 517 ЦК України).
Передача таких документів має на меті перевірку існування у кредитора права вимагати виконання боржником відповідних обов`язків, а також змісту та обсягу таких обов`язків (п. 41 постанови Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012).
Тому обставина непередачі новому кредитору документів, які засвідчують права, що передаються, створює певні ризики для нового кредитора, пов`язані із невиконанням боржником своїх зобов`язань на користь саме нового кредитора. Однак відсутність передачі новому кредитору таких документів не може свідчити про відсутність передачі права вимоги взагалі.
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Наявність у позивача кредитного договору №4360104 від 05 лютого 2024 року разом з усіма додатками, з урахуванням наданого договору факторингу та витягу з реєстру права вимоги, на переконання колегії суддів, за відсутності наданих відповідачем доказів протилежного, створює обґрунтовану презумпцію набуття позивачем прав вимоги за спірним договором.
За тих обставин, що кредитні кошти використовувались відповідачем, з умовами щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами вона погодилась, проте фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку відповідач не повернула, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення в оскарженій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).  
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи заслуговують на увагу, та знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом
Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.
Відповідно до ч.ч. 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у суді першої інстанції заявив про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. На підтвердження цих вимог позивач надав копію договору №01/08/2024-А про надання юридичних послуг від 01.08.2024 року, укладеного між адвокатом Дідухом Є.О. та ТОВ «Українські фінансові рішення»; копію заявки №4360104 від 24.02.2025 року на виконання доручення до договору №01/08/2024-А про надання юридичних послуг від 01.08.2024 року; копію рахунку на оплату №4360104-24/03-2025 від 24.03.2025 року та копію акту №4360104 від 24.03.2025 року прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно договору №01/08/2024-А від 01.08.2024 року.
Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, судом враховуються конкретні обставини даної справи, її складність, обсяг наданих послуг з правничої допомоги, обґрунтування заявником розміру цих витрат, критерії реальності адвокатських витрат, а також те, що відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний характер.
Відповідач не подавала до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу на суму 10 000 грн в суді першої інстанції є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Оскільки судом апеляційної інстанції позовну заяву та апеляційну скаргу задоволено в повному обсязі судовий збір сплачений ТОВ «Універсальні фінансові рішення» за подання позову в розмірі 2 422 грн, та за апеляційну скаргу в розмірі 3 633,60 грн, а всього 6 055,60 грн підлягають стягненню з ОСОБА_1  на користь ТОВ «Універсальні фінансові рішення».
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» — задовольнити.
Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 липня 2025 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків та судових витрат — скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 .
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за кредитним договором №4360104 від 05.02.2024 року по відсоткам у розмірі 72 000,00 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» судові витрати по справі, а саме: судовий збір за подання позову до суду у сумі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп; витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у сумі 10 000 (сім тисяч) грн 00 коп та судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Повний текст постанови складено «21» травня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров