ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ 

майдан Путятинський, 3/65, м. Житомир, 10002, тел. (0412) 48 16 20,
e-mail: inbox@zt.arbitr.gov.ua, web: https://zt.arbitr.gov.ua,
код ЄДРПОУ 03499916 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 р. 	м. Житомир 	Справа № 906/278/26 	

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Соловей Л.А., 
за участю секретаря судового засідання: Васильєвої Т.О.,

за участю представників сторін:
від позивача: Горбачевська І.П., ордер серія АЕ №1482005 від 09.03.2026; 
від відповідача: не з`явився; 

розглянув у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЛРЗ УКРАЇНА" (м.Київ) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Омелянівський кар`єр" (с.Горщик Коростенського району Житомирської області) 
про стягнення 224 780,43грн (з урахуванням заяви представника позивача від 09.04.2026 про зменшення розміру позовних вимог). 

Процесуальні дії по справі. Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання. 
Товариство з обмеженою відповідальністю "ДЛРЗ УКРАЇНА" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Омелянівський кар`єр" 294 780,43грн заборгованості, з яких: 222 408,16грн основного боргу, 34 141,18грн пені, 10 138,28грн 3% річних та 28 092,81грн інфляційних.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №2024/02/018 від 17.02.2024 про надання послуг в частині оплати вартості наданих послуг з ремонту та технічного обслуговування тепловозів.
Ухвалою суду від 13.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 13.04.2026.
09.04.2026 від ТОВ "ДЛРЗ Україна" надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, у якій позивач повідомив про сплату відповідачем основного богу у розмірі 70000,00грн та просив стягнути 224 780,43грн заборгованості, з яких 152 408,16грн основного боргу, 34 141,18грн пені, 10 138,28грн 3% річних та 28 092,81грн інфляційних (а.с.39-40).
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив щодо стягнення 10 000,00грн витрат на професійну правничу допомогу, оскільки заявлена до стягнення сума є завищеною, неспівмірною зі складністю справи, документально не підтвердженою та необґрунтованою. Крім того, враховуючи економічні і правові інтереси сторін у швидкому виконанні рішення і збереженні їх платоспроможності просив суд зменшити розмір заявлених до стягнення 3% річних, пені та інфляційних (а.с.52-56).
Ухвалою суду від 13.04.2026 задоволено заяву представника позивача від 09.04.2026 про зменшення розміру позовних вимог та постановлено здійснювати розгляд справи в межах поданих змін, а саме про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Омелянівський кар`єр" 224 780,43грн заборгованості, з яких 152 408,16грн основного боргу, 34 141,18грн пені, 10 138,28грн 3% річних та 28 092,81грн інфляційних; відкладено розгляд справи по суті на 11.05.2026.
27.04.2026 позивач подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що на підтвердження витрат на правничу допомогу АО "Лозицький та партнери" було надано договір про надання правничої допомоги від 17.02.2026, акт здачі-прийняття робіт №12 від 09.03.2026 та докази оплати витрат на професійну правничу допомогу. Відповідачем жодним чином не доведено неспівмірність витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Що стосується стягнення пені, 3% річних та інфляційних вказав, що наведені відповідачем обставини та докази не свідчать про неможливість виконання зобов`язань за договором. Фінансове становище відповідача є результатом його власної підприємницької діяльності в ході якої підприємство мало планувати свої видатки на погашення заборгованості (а.с.63-65).
В судовому засіданні 11.05.2026 представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив. Про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, що підтверджується довідкою про доставку ухвали суду від 13.04.2026 до електронного кабінету ТОВ "Омелянівський кар`єр".
Згідно з ч.1 ст.202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Враховуючи наведене, суд вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача своєчасно та належним чином про час і місце розгляду справи для забезпечення явки останнього в судове засідання та реалізації ним права на судовий захист.
З огляду на те, що явка сторін у судове засідання 11.05.2026 обов`язковою не визнавалась, а неявка представника відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, господарський суд визнав за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності останнього, згідно ст.202 ГПК України.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
17.02.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЛРЗ УКРАЇНА" (виконавець/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОМЕЛЯНІВСЬКИЙ КАР`ЄР" (замовник/відповідач) укладено договір №2024/02/018 про надання послуг (далі - договір) (а.с.10-12), за умовами якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання протягом строку дії договору надавати послуги з ремонту та технічного обслуговування тепловозів ТГМ 4А, а замовник зобов`язується прийняти надані виконавцем послуги та оплатити їх вартість в порядку встановленому даним договором.
Відповідно до п.2.2. договору вартість послуг визначається на підставі тарифів та розцінок, встановлених за домовленістю сторін. 
Пунктом 2.4. договору передбачено, що замовник зобов`язаний здійснити оплату послуг протягом 10-ти календарних днів з дати підписання акту приймання-передачі наданих послуг та виставлення виконавцем рахунку.
Згідно з п.3.1. договору, конкретний перелік та вартість послуг, що надаються замовнику, узгоджується сторонами та визначаються у замовленні, в якому замовник вказує: номер та дату цього договору; найменування та кількісні характеристики послуг, які необхідно виконати. Замовлення надається замовником через телефонний зв`язок або по електронній пошті e-mail.
Приймання наданих послуг від виконавця оформлюється підписанням акту приймання-передачі наданих послуг (п.3.5. договору).
Пунктом 10.1. договору сторони узгодили, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і скріплення печатками і діє до 31.12.2024. 
На виконання умов договору позивач надав відповідачу послуги на загальну суму 971 367,36грн, однак відповідачем належним чином та в погоджені строки не виконані зобов`язання за договором та здійснено оплату за надані послуги частково у розмірі 748 959,20грн.
Станом на момент пред`явлення позову залишилися неоплачені надані послуги згідно актів надання послуг:
- № 47 від 10 жовтня 2024 року на суму 80 892,00грн. (здійснена часткова оплата у сумі 63 680,00грн., не сплачено 17 212,00грн.);
- № 48 від 24 жовтня 2024 року на суму 43 680,00грн.;
- № 53 від 22 листопада 2024 року на суму 63 568,80грн.;
- № 59 від 27 грудня 2024 року на суму 97 947,36грн (а.с.13-16).
Внаслідок невчасного виконання зобов`язань, передбачених п.2.3. договору, за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 222 408,16грн.
Викладені обставини відповідачем не заперечуються.
З метою досудового врегулювання спору позивачем 19.09.2025 на електронну пошту відповідача направлено претензію про сплату заборгованості (а.с.22-23), проте претензія була залишена останнім без задоволення.
Оскільки відповідач не оплатив отримані послуги у визначений договором строк, позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості у загальному розмірі 224780,43грн заборгованості (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 09.04.2026), з яких: 152 408,16грн основного боргу, 34 141,18грн пені, 10 138,28грн 3% річних та 28 092,81грн інфляційних.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду. 
Згідно із п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
З матеріалів справи вбачається, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору №2024/02/018 від 17.02.2024, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.
Згідно з ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідачем не заперечується, що позивач надав відповідачу послуги з ремонту та технічного обслуговування тепловозів на загальну суму 971 367,36грн. Вказані послуги оплачені частково у розмірі 818 959,20грн.
Враховуючи, що тягар доказування виконання зобов`язання в частині оплати наданих послуг покладено на відповідача, однак останній не спростував доводів позивача, не надав суду доказів виконання зобов`язання, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 152 408,16грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення 34 141,18грн пені суд зазначає таке.
Відповідно дост.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).
Відповідно до п.5.2. договору, за порушення строків оплати передбачених п.2.4. договору замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості невиконаних зобов`язань за кожний день прострочення.
Відповідач власного контррозрахунку суду не надав.
Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені (а.с.26), а також здійснивши власний перерахунок за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ІПС LIGA 360, суд дійшов висновку про їх обґрунтованість, відповідність вимогам чинного законодавства та умовам договору, а також арифметичну вірність.
Крім того, за порушення строків проведення розрахунків позивач заявив до стягнення з відповідача 10 138,28грн 3% річних та 28 092,81грн інфляційних.
Згідно зі ст.625 ГПК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Суд, за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ІПС LIGA 360, перевірив наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних (а.с.24-25), вважає його арифметично правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.
За таких обставин справи позовні вимоги в частині стягнення 10 138,28грн 3% річних та 28 092,81грн інфляційних є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідач у відзиві на позовну заяву заявив клопотання про зменшення розміру пені, процентів річних та інфляційних втрат за час затримки розрахунку за договором , при цьому врахувати наступні обставини: відповідач продовжує сплачувати суму основного боргу; порушення відповідачем зобов`язання за договором не завдало збитків позивачу; заявлені до стягнення суми штрафних санкцій є завищені в порівнянні з сумою основного боргу, яка поступово сплачується відповідачем; між сторонами ведуться перемовини щодо укладення мирової угоди, з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок (а.с.86-91).
Позивач, в свою чергу заперечує проти зменшення розміру заявленої до стягнення пені, вказуючи на те, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи пеню, індекс інфляції та 3% річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора.
Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Верховний Суд, зокрема у постановах від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 13.07.2022 у справі №925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21, від 19.09.2023 у справі №912/1083/22, від 09.05.2024 у справі №923/77/22, неодноразово наголошував на тому, що на підставі ч.3 ст.551 ЦК України, ч.1 ст.233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки до її розумного розміру.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки. 
При цьому суд зазначає, що ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (такий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 звернула увагу на те, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.
Отже зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст.86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання договірного зобов`язання та не може становити для нього непомірний тягар і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
У постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) має індивідуально-оцінний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), що обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.233 ГК України та ч.3 ст.551 ЦК України, тобто в межах судового розсуду.
При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №910/8698/19, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 05.03.2019 у справі №923/536/18 від 10.04.2019 у справі №905/1005/18, від 06.09.2019 у справі у справі №914/2252/18, від 30.09.2019 у справі №905/1742/18).
У постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі №922/2141/21 міститься висновок про те, що приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Таким чином, проаналізувавши наявні матеріали справи та надавши оцінку всім обставинам у їх сукупності, врахувавши інтереси обох сторін, виходячи із загальних засад, встановлених ст.3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, керуючись своїм внутрішнім переконанням, приймаючи до уваги, що відповідач вживає заходів щодо погашення заборгованості, і з матеріалів справи не вбачається умисна недобросовісність відповідача; з урахуванням того, що неустойка є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі, а також з огляду на те, що основною метою інституту неустойки є стимулювання боржника до належного виконання договірного зобов`язання, при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, суд приходить до висновку про можливість зменшення заявлених до стягнення розмірів пені та штрафу на підставі ч.1 ст.233 ГК України та ч.3 ст.551 ЦК України.
З урахуванням зазначеного вище, суд вважає, що розумним, справедливим та оптимальним для забезпечення балансу інтересів сторін у цьому спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків як для позивача, так і для відповідача, є зменшення розміру пені на 50%, тобто до 17 070,59грн.
Щодо клопотання відповідача в частині зменшення 3% річних та інфляційних суд зазначає, що в даному випадку стягнення 10 138,28грн % річних (у мінімальному розмірі, що передбачений ст.625 ЦК України), та 28 092,81грн інфляційних, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язання і проявом балансу між інтересами обох сторін, а також виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи вищевикладене, оцінивши з огляду на положення ст.ст.74, 75-79, 86 ГПК України наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку задовольнити позов частково, стягнути з відповідача на користь позивача 207 709,84грн, з яких: 152 408,16грн основного боргу, 17 070,59грн пені, 10 138,28грн 3% річних та 28 092,81грн інфляційних. В частині стягнення 17 070,59грн пені слід відмовити у зв`язку зі зменшенням заявленої до стягнення суми неустойки (штрафу/пені).

Щодо розподілу судових витрат. 
Відповідно до п.2 ч.1ст.129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Водночас у постанові Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №902/339/16 наведено правовий висновок, відповідно до якого судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.
Тобто судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки на підставіч.3ст.551 ЦК України покладається на відповідача повністю, в тому числі і з суми, на яку неустойку було зменшено, оскільки таке зменшення не є наслідком необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а є виключно застосуванням судом своїх дискреційних повноважень, передбачених наведеною нормою.
Враховуючи наведені вище висновки суду щодо обґрунтованості позовних вимог та зменшення заявленої до стягнення суми пені, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача повністю на суму 3 371,71грн (з урахуванням коефіцієнта 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору у зв`язку з поданням позовної заяви в електронній формі з використанням ЄСІКС).
Крім того, враховуючи подання позивачем заяви про зменшення позовних вимог від 09.04.2026, останній має право на повернення з Державного бюджету України 165,66грн надмірно сплаченого судового збору. Вказана сума буде повернута судом, у разі звернення позивача з відповідною заявою.
Також позивач просить стягнути з відповідача 10 000,00грн витрат на правничу допомогу. 
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3ст.126ГПКУкраїни).
Відповідно до ч.4 ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч.ч.5, 6 ст.126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч.ч.5 та 6 ст.126 ГПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу ТОВ "ДЛРЗ Україна" надавав адвокат Горбачевська Ірина Петрівна (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №002097 від 03.02.2021), повноваження та обсяг прав якого підтверджуються ордером на надання правничої (правової) допомоги, виданий адвокатським об`єднанням "Лозицький та партнери" серії АЕ №1482005 від 09.03.2026 (а.с.35, 35 на звороті).
Відповідно до ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.ч.1, 2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19).
З матеріалів справи вбачається, що 17.02.2026 між Адвокатським об`єднанням "Лозицький та партнери" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЛРЗ УКРАЇНА" укладено договір про надання правничої допомоги (а.с.31-32).
Відповідно до умов пункту 1.1. договору, клієнт доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, при підготовці позову та судовому розгляді справи у Господарському суді Житомирської області за позовом клієнта до ТОВ "ОМЕЛЯНІВСЬКИЙ КАР`ЄР" про стягнення заборгованості за договором №2024/02/018 про надання послуг від 17.02.2024.
Пунктом 4.1. договору визначено, що на підтвердження надання послуг виконавцем, сторони даного договору укладають акти приймання-передачі послуг (робіт). Акти готуються виконавцем та надаються замовнику, який зобов`язаний протягом п`яти робочих днів підписати та повернути один екземпляр акту виконавцю, або надати обґрунтовану відмову від їх підписання. У разі, якщо відмова від писання акту не надійшла, вважається, що послуги прийняті без зауважень.
За правничу допомогу, передбачену в п.1.1 договору, клієнт сплачує виконавцю плату в наступному розмірі:
1. Ознайомлення з матеріалами та підготовка претензії 1500,00грн;
2. Підготовка позовної заяви, розрахунок штрафних санкцій та направлення в господарський суд 6,000,00грн;
3. Підготовка відзиву, відповіді на відзив, заяви, заперечення та клопотання з процесуальних питань, апеляційної та касаційної скарги 700,00грн за 1 год;
4. Участь в судовому засіданні 1 500,00грн одне засідання (пункт 4.2. договору).
Згідно з п.4.3. договору, сторони домовились, що після підписання договору пронадання правничої допомоги сплачується обов`язково передплата у розмірі 10 000,00грн на підставі рахунку за супровід справи у господарському суді.
Решта гонорару сплачується на протязі 10-ти календарних днів з дати підписання відповідного акту приймання-передачі послуг (робіт) після надання виконавцем замовнику рахунку-фактури, виходячи з вартості фактично наданих послуг, оскільки наперед неможливо встановити кількість судових засідань та процесуальних документів, які необхідно буде підготувати виконавцю.
Окрім оплати, встановленої у п. 4.2. договору, клієнт, у разі задоволення судом позовних вимог, сплачує виконавцю гонорар у розмірі 3 000,00грн. Оплата здійснюється протягом 10-ти календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду (пункт 4.4. договору).
Згідно з актом №12 здачі-прийняття робіт (надання послуг) 09.03.2026 (а.с.33), виконавець надав клієнту наступну правову (правничу) допомогу згідно договору від 17.02.2026, пов`язану із спором про стягнення з ТОВ "Омелянівський кар`єр" заборгованості за договором №2024/02/018 про надання послуг 17.02.2024, яка прийнята замовником без зауважень:
- вивчення та правовий аналіз документів, що характеризують правовідносини клієнта з ТОВ "Омелянівський кар`єр", оцінка перспективності вирішення спору 1 000,00грн; 
- підготовка позовної заяви, розрахунок штрафних санкцій, направлення в суд 6 000,00грн; 
- Гонорар виконавця п.4.4. договору про надання правничої допомоги 3 000,00грн. Всього: 10 000,00грн.
Факт понесення позивачем витрат на оплату адвокатських послуг згідно акта №12 від 09.03.2026 підтверджується платіжною інструкцією від 09.03.2026 на суму 10 000,00грн (а.с.34).
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).
У постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі №910/2990/24 зазначено, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція Верховного Суду у додатковій постанові від 01.08.2019 у справі №915/237/18).
Матеріалами справи підтверджено факт отримання позивачем адвокатських послуг та понесення ним витрат на їх оплату в сумі 10 000,00грн.
Відповідач зі свого боку не навів обґрунтованих доводів, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неспівмірність, та/або нерозумність, та/або нереальність розрахунку понесених позивачем витрат на правову допомогу або про неналежність послуг адвоката до цієї справи. Аргументи відповідача у цій частині є декларативними і фактично зводяться до узагальненого заперечення понесених позивачем витрат.
Дослідивши додані позивачем документи у сукупності з іншими матеріалами справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00грн є співмірними зі складністю даної справи та наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критеріям обґрунтованості та розумності їхнього розміру, підтверджені належними й допустимими доказами. 
Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд  
ВИРІШИВ:  
1. Позов задовольнити частково.
2. Зменшити розмір пені на 50%, до 17 070,59грн.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОМЕЛЯНІВСЬКИЙ КАР`ЄР" (с.Горщик, Коростенський район, Житомирська область, 11560, код ЄДРПОУ 00292400)
на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЛРЗ УКРАЇНА" (вул.Євгена Коновальця, 32Б, оф.3, м.Київ, 01133, код ЄДРПОУ 38021268)
- 152 408,16грн основного боргу;
- 17 070,59грн пені;
- 10 138,28грн 3% річних;
- 28 092,81грн інфляційних; 
- 3371,71грн судового збору;
- 10 000,00грн витрат на професійну правничу допомогу.
4. В позові відмовити в частині стягнення 17 070,59грн пені.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Соловей Л.А. 
друк.1- у справу;2-3 сторонам через "Електронний суд".