Справа № 645/7411/25
Провадження № 2/645/568/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 червня 2026 року м. Харків 
Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді Лисенко О.О.,
за участі секретаря судового засідання Кузьменко Т.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харків в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №645/7411/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
в с т а н о в и в :
21.10.2025 до суду надійшла вищевказана позовна заява, у якій позивач просить суд з тягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 24237,15 гривень, що складається з: заборгованості за кредитом (в тому числі прострочена): 8 536,32 гривень; заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі прострочена): 15700,83 гривень, судовий збір в сумі 2 422,40 гривень; витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката в сумі 11 200,00 гривень.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.07.2021 між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1  було укладено Заяву - Договір № TDB.2021.0073.20990 про приєднання до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank, який складається з публічної частини договору, яким є Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank з додатками, розміщений у місці інформування Клієнта та на сайті АТ «МЕГАБАНК»: www.megabank.ua та в мережі інтернет www.todobank.com та індивідуальної частини, якою є вказана Заява - Договір.
Всі вищевказані документи у сукупності складають договірну основу, яка закріплює домовленості Банка і Клієнта щодо регулювання правовідносин, які виникли між ними, і відповідно до приписів ст. 634 ЦК України є за своєю суттю договором приєднання, що укладений шляхом прийняття Клієнтом пропозиції Банку згідно ст. ст. 641, 644 ЦК України.
Згідно з п. 1 розділу «Запевнення та умови» Кредитного договору, підписанням Заяви - Договору Клієнт беззастережно підтвердив, зокрема: - прийняття в повному обсязі Публічної пропозиція АТ «МЕГАБАНК» на приєднання до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank, що розміщений у Місці інформування Клієнта та на сайті АТ «МЕГАБАНК»: www.megabank.ua та в мережі інтернет www.todobank.com; - згоду з умовами Договору, а також положення усіх Додатків до нього; -укладання з Банком шляхом приєднання до Договору, який складається з публічної частини договору, що розміщена у Місці інформування Клієнта та на сайті АТ «МЕГАБАНК»: www.megabank.ua та в мережі інтернет www.todobank.com та індивідуальної частини договору, а саме цієї Заяви - Договору, підписанням якої Клієнт приєднується до Договору в цілому.
Сторони погодили і Клієнт своїм підписом підтвердив, що ця Заява - Договір, Договір з Додатками (в тому числі, Тарифи, тощо) у сукупності складають єдиний Договір, істотні умови якого можуть міститися як у цьому тексті так i в інших частинах Договору (пп. 1 п. 11 розділу «Запевнення та умови» Кредитного договору).
Також Клієнт своїм підписом підтвердив, що з усіма умовами Договору (з урахуванням публічної частини Договору, яка розміщена на офіційному сайті Банку www.megabank.ua та/або в мережі інтернет www.todobank.com.ua, та/або у відділеннях Банку, Тарифів, тощо), ознайомлений і згодний (пп. 3 п. 11 розділу «Запевнення та умови» Кредитного договору).
За умовами п. 8 розділу «Запевнення та умови» Кредитного договору, він набирає чинності з моменту підписання Заяви - Договору та діє протягом 3 (трьох) років. Якщо за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії цього Договору жодна із Сторін не заявить про його розірвання, цей Договір вважається продовженим на той же строк та на тих же умовах. Кількість таких пролонгацій Договору є необмежною.
Відповідно до п. 2 розділу «Запевнення та умови» Кредитного договору, Банк на підставі отриманої від Клієнта заяви, відкрив Клієнту Поточний рахунок у гривні, що обслуговується за дебетово-кредитною схемою, та Поточні рахунки у доларах США та у Євро, що обслуговуються за дебетовою схемою, та видав платіжну картку міжнародної платіжної системи.
Факт отримання Клієнтом картки та її номер зафіксовано зазначено у заключному розділі Кредитного договору (реквізити та підписи сторін). 
На Поточний рахунок у гривні Банк надав Клієнту кредит, встановивши Доступний ліміт кредитної лінії у межах Максимального ліміту кредитної лінії, що встановлений у п.4. розділу «Запевнення та умови» Кредитного договору. Спосіб надання кредиту - шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії на Поточному рахунку Клієнта (п. 3 Паспорту споживчого кредиту).
Банк може надавати Клієнту кредит шляхом сплати з Карткового рахунку платежів Клієнта, здійснення його розрахункових операцій та видачі йому готівки на суму, що перевищує залишок на цьому рахунку, але в межах Доступного ліміту Кредитної лінії (п. 4 розділу «Запевнення та умови» Кредитного договору).
Крім того, у індивідуальній та публічній частинах Кредитного договору Сторони погодили всі істотні умови, що є необхідними для цього виду договорів. У тому числі, у п.4 розділу «Запевнення та умови» Кредитного договору, сторони узгодили конкретні умови, на яких відбувалось кредитне обслуговування Банком рахунку Клієнта, зокрема: - розмір ліміту кредитної лінії; - тип та розмір процентної ставки за користування Кредитом, зокрема на пільговий період (у разі його наявності); - розмір обов`язкового мінімального платежу; - строк сплати обов`язкового мінімального платежу; - орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовану загальну вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом.
У подальшому Банк свої зобов`язання перед Клієнтом за Кредитним договором виконав у повному обсязі, встановивши Доступний ліміт кредитної лінії у межах Максимального ліміту кредитної лінії на Поточний рахунок Клієнта у гривні і надавши йому можливість користуватись кредитними коштами у межах Доступного ліміту кредитної лінії, визначеного Кредитним договором. Клієнт здійснював користування грошовими коштами Доступного ліміту кредитної лінії, що відображено у виписках з його рахунку.
Однак, свої зобов`язання за Кредитним договором щодо повернення заборгованості та сплаті відсотків за користування кредитною лінією відповідач не виконав. Згідно виписок по рахунку Позичальника станом на 03.09.2024 у позичальника сформувалась заборгованість перед Банком у загальному розмірі - 24237,15 грн, що складається з:заборгованості за кредитом - 8536,32 гривень; заборгованості по сплаті відсотків - 15700,83 гривень.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, 21.10.2025 справу передано на розгляд головуючому судді Лисенко О.О.
Ухвалою суду від 22.10.2025 відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено проведення першого судового засідання.
04.11.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому зазначено, що дійсно 23 липня 2021 року відповідач укладала кредитний договір № TDB.2021.0073.20990 з АТ «Мегабанк» та належним чином виконувала свої зобов`язання, здійснюючи регулярні платежі відповідно до умов договору до моменту припинення діяльності банку. Порушення з боку відповідача не було, однак після віднесення АТ «Мегабанк» до категорії неплатоспроможних і початку процедури його ліквідації виникли спірні нарахування, відсутність повідомлення про зміну кредитора та ненадання нових реквізитів для здійснення подальших платежів. АТ «Мегабанк» постановою НБУ №362-рш від 21.07.2022 року перебуває у процедурі ліквідації. Відповідно до статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з моменту початку ліквідації банк припиняє банківську діяльність, а всі його зобов`язання фіксуються станом на дату прийняття рішення про ліквідацію. Після початку ліквідації відповідач не отримувала жодних офіційних повідомлень про зміну реквізитів для сплати чи про нового кредитора. Всі відділення банку були закриті, а сплату відповідача здійснювала лише через касу банку, тому подальше виконання зобов`язань стало фактично неможливим. У наданій позивачем «Довідці-розрахунку заборгованості» від 03.09.2024 зазначено 15 700,83 грн нарахованих відсотків, що були обчислені після початку ліквідації банку. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів приймала рішення про продовження їх нарахування, тому такі відсотки є безпідставними. Позивач посилається на договір відступлення прав вимоги №1/12 від 27.12.2024 між ТОВ «ФК Мустанг Фінанс» і ТОВ «ФК Єврокредит». Згідно зі ст.512-514 ЦК України, перехід права вимоги має підтверджуватися належними доказами - актом приймання-передачі та документами, де зазначено конкретного боржника. Додаток №1 дійсно містить моє прізвище, але він засвідчений печаткою АТ «Мегабанк», який на момент підписання вже перебував у процедурі ліквідації. Документ не підписаний уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Акт приймання-передачі прав вимоги відсутній, що суперечить вимогам статті 517 Цивільного кодексу України, яка зобов`язує первісного кредитора передати новому кредиторові документи, що засвідчують права, які передаються. Відсутність такого акта свідчить про недоведеність факту фактичної передачі документів і, відповідно, відсутність належного переходу права вимоги. Відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов`язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У такому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідач не отримувала жодних офіційних повідомлень ні від АТ «Мегабанк», ні від ТОВ «ФК Мустанг Фінанс», ні від ТОВ «ФК Єврокредит». У матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення або вручення відповідачу відповідних повідомлень. Таким чином, позивач не довів факту належного повідомлення боржника про перехід прав вимоги, що відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України покладає ризик несприятливих наслідків саме на нового кредитора та робить його вимоги безпідставними. Пропуск строку позовної давності. Відсутність доказів переривання строку. Позивач не надав жодних квитанцій або платіжних доручень, що підтверджують здійснення відповідачем платежів після початку ліквідації АТ «Мегабанк». Натомість до матеріалів справи долучені внутрішні банківські документи ліквідованого банку з технічними записами про «внутрішньо-банківські операції», «перенесення заборгованості» та «зміну плану рахунків при зарахуванні в ЄТОС НБ». Такі документи не містять жодних реквізитів платіжного доручення, підписів, печаток каси чи відміток про прийняття коштів, тому не можуть підтверджувати факт сплати коштів мною як боржником і не є діями, що переривають строк позовної давності. Кінцевий платіж за договором було здійснено до початку ліквідації банку у липні 2022 року, а жодних фактичних оплат після цього не відбувалося. Отже, станом на дату подання позову - 21.10.2025 року - трирічний строк позовної давності сплив, що відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у задоволенні позову. Позивачем заявлено вимогу про стягнення 11 200 грн витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач вважає зазначену суму завищеною, необґрунтованою та такою, що не відповідає принципам розумності, необхідності та співмірності, визначеним у ч. 3 ст. 133, ч. 4 ст. 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Дана справа є типовою та нескладною, не містить спірних правових питань або значного обсягу доказів. Позовна заява має шаблонний характер. Отже, заявлена сума 11 200 грн є непропорційною складності справи та фактичним обсягам роботи адвоката. У матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження фактичної оплати адвокатських послуг. Надані акти приймання-передачі (№12121783 від 14.08.2025 р. та договір №1/07 від 01.07.2025 р.) не є доказом фактичної сплати. Таким чином, вимога про компенсацію 11 200 грн витрат на правову допомогу є непідтвердженою, завищеною та не підлягає задоволенню. Просить суд відмовити у її стягненні або зменшити до мінімально обґрунтованої суми, виходячи з фактичної складності справи.
Представником позивача 11.11.2025 подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено наступне. Відповідач у Відзиві на позовну заяву вказує, що, начебто, він не міг здійснювати платежі через відкликання ліцензії АТ «МЕГАБАНК». 02.06.2022 Правлінням Національного Банку України прийнято рішення № 261- рш/БТ «Про віднесення АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «МЕГАБАНК» до категорії неплатоспроможних». Після віднесення банку до категорії неплатоспроможних Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), державна установа, основними функціями якої є відшкодування коштів вкладників і виведення неплатоспроможних банків з ринку, запроваджує у такому банку тимчасову адміністрацію. На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення № 383 «Про запровадження в АТ «МЕГАБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» згідно з яким в АТ «МЕГАБАНК» запроваджено тимчасову адміністрацію, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора АТ «МЕГАБАНК», визначені ст. ст. 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», начальнику відділу запровадження тимчасової адміністрації управління раннього реагування департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків - Штогріній Ірині Вікторівні. Правлінням Національного Банку України прийнято рішення від 21.07.2022 року № 362-рш про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «МЕГАБАНК», на підставі якого виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 21.07.2022 року № 506 «Про початок процедури ліквідації АТ «МЕГАБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації АТ «МЕГАБАНК» з 22.07.2022 по 21.07.2025 та призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «МЕГАБАНК» провідному професіоналу з управління активами та ліквідації відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Білій Ірині Володимирівні строком на три роки з 22.07.2022 року по 21.07.2025 року включно. Віднесення банку до категорії неплатоспроможних, запровадження процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку не припиняють дію кредитних договорів. Позичальник зобов`язаний повернути банку основну суму боргу та сплатити проценти у розмірах і у строки, встановлені умовами кредитного договору. Відповідно до тексту Відзиву, відповідач знав про початок ліквідаційної процедури АТ «МЕГАБАНК», про що він сам зазначає: «АТ «Мегабанк» постановою НБУ №362-рш від 21.07.2022 року перебуває у процедурі ліквідації». Тобто, відповідачу було відомо про призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Після відкликання банківської ліцензії та початку процедури ліквідації Банку, сплату заборгованості необхідно здійснювати на накопичувальний рахунок, що відкривається у Національному банку України. Відомості про ліквідацію Банку та реквізити накопичувального рахунку розміщуються на веб-сайті неплатоспроможного Банку та на веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Зокрема, на офіційному веб-порталі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб наявна інформація про банки, що ліквідуються, зокрема і про АТ «МЕГАБАНК» - https://www.fg.gov.ua/banki-v-upravlinni-fondu/banki-shcho-likviduyutsya/at-megabank. На вказаній сторінці наявне активне посилання на сайт АТ «МЕГАБАНК», де у розділі «АТ «МЕГАБАНК». Позичальникам банку. Загальна інформація» вказано яким шляхом можно погасити кредит та зазначені всі реквізити для оплати. Отже, відповідач мав можливість дізнатися всю інформацію про станзаборгованості за Кредитним договором, а також здійснювати погашеннязаборгованості, не дивлячись на те, що АТ «МЕГАБАНК» перебувало у станіліквідації. Проте, він поставився несумлінно до своїх обов`язків щодопогашення боргу за Кредитним договором, що стало причиною наявностіпростроченої заборгованості.У Відзиві на позовну заяву відповідач не погоджується із розміром нарахованих відсотків. Проте, розмір заборгованості та відсотків відповідача за Кредитним договором були розраховані у відповідності до умов Кредитного договору та згідно з нормами чинного законодавства, що підтверджують наявні в матеріалах справи виписки з рахунку Відповідача, які відображають інформацію про списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта. зобов`язання з кредитного договору передбачає єдиний обов`язок боржника повернути кредит у повному розмірі та сплатити проценти за користування кредитом. При цьому однією з істотних умов укладення кредитного договору є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Тобто, за користування кредитними коштами передбачена сплата процентів, які повинні бути сплачені окремо від заборгованості за тілом кредиту. У матеріалах справи наявні виписки по особовому рахунку відповідача та розрахунок заборгованості, з яких вбачається, що заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов Кредитного договору. Виписка по особовому рахунку є первинним документом та підтверджує наявність заборгованості, у тому числі, за відсотками. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», документ, який містить відомості про господарську операцію є первинним документом. Як зауважив Верховний Суд у постанові від 25.05.2022 року у справі № 645/59/16-ц, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України встановлені Постановою Правління НБУ від 04.07.2018 року № 75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України» (далі - Постанова № 75). Відповідно до п. 41 Постанови № 75, операції, які здійснює банк, мають бути належним чином задокументовані. У п. 42 Постанови № 75 вказано, що підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Для контроля та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно з п. 57 Постанови № 75, інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Таким чином, виписки з рахунків клієнтів банку (в тому числі позичальників), відображають інформацію про списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта. Дані виписки можуть слугувати безпосередньо первинними документами, а також можуть бути регістрами аналітичного обліку, записи у яких здійснюються лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Таким чином, за будь-яких умов виписки по особовому рахунку позичальника, що містяться в матеріалах справи, можуть бути належним доказом щодо заборгованості Відповідача та підтверджувати операції по рахунку, зокрема надання Банком позичальнику коштів кредиту. Всі вищенаведені доводи підтверджується актуальною судовою практикою, зокрема аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21). Тобто, Позивач на підтвердження суми заборгованості відповідача за Кредитним договором, у тому числі за відсотками, надав належні, допустимі та достовірні та достатні докази. Припинення діяльності АТ «МЕГАБАНК» та нарахування відсотків після початку процедури тимчасової адміністрації та відкликання банківської ліцензії. Віднесення банку до категорії неплатоспроможних, запровадження процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку не припиняють дію кредитних договорів. Позичальник зобов`язаний повернути банку основну суму боргу та сплатити проценти у розмірах і у строки, встановлені умовами кредитного договору. На думку відповідача неможливим є нарахування Банком відсотків за користування кредитом після запровадження у Банку процедури ліквідації. Проте, таке твердження Відповідача є помилковим, про що, зокрема, вказує практика Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 12.07.2021 року у справі № 757/7994/17-ц (провадження № 61-3562св19) зазначено наступне: «З викладеного вбачається, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не містить заборони щодо нарахування процентів після відкликання ліцензії. Приписи пункту 4-1 частини другої статті 46 указаного Закону стосуються неможливості нарахування банком відсотків за договорами вкладу, що відповідно сприятиме збереженню ліквідаційної маси. Віднесення банку до категорії неплатоспроможних, запровадження процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку не припиняють дію кредитних договорів. Позичальник зобов`язаний повернути банку основну суму боргу та сплатити проценти у розмірах і у строки, встановлені умовами кредитного договору. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 638/13976/15-ц (провадження № 61-3384св18). Під час тимчасової адміністрації позичальник здійснює платежі для погашення кредиту на реквізити банку, вказані у кредитному договорі. Оплата боржником коштів здійснюється на рахунок банку з призначенням платежу щодо погашення кредитної заборгованості (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 404/5798/15-ц (провадження № 61-14346св18). В контексті зазначеного та з урахуванням фактичних обставин, встановлених у цій справі, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено законних підстав для припинення нарахування процентів за кредитним договором у зв`язку з початком процедури ліквідації банку» Отже, не є протиправним нарахування відсотків після початку процедури тимчасової адміністрації та ліквідації АТ «МЕГАБАНК». Окрім того у матеріалах справи наявні копії Заяви-Договору № TDB.2021.0073.20990 про приєднання до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank від 23.07.2021, Паспорту споживчого кредиту. Усі зазначені документи містять підпис ОСОБА_1 , що вказує про його дійсне волевиявлення на отримання кредиту та згоду з умовами кредитування, викладеними у Кредитному договорі та Паспорті споживчого кредиту, у тому числі з розміром та порядком нарахування відсотків. Крім того, до Позовної заяви були додані виписки по рахунку: Виписка по особовому рахунку ОСОБА_1 з 23.07.2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , що сформована у програмному комплексі Акціонерного товариства «МЕГАБАНК»; Виписка по особовому рахунку ОСОБА_1 з 03.12.2022 року по 03.09.2024 року, що сформована у програмному комплексі Національного банку України (Єдина інформаційно-облікова система НБУ). Згідно з викладеною у цих виписках інформацією, ОСОБА_1 активно використовувала отриману картку, у тому числі здійснювала погашення кредиту. Отже, здійснюючи часткове погашення заборгованості, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання умов Кредитного договору, у тому числі розміру та порядку нарахування відсотків. У Відзиві на позовну заяву відповідач ставить під сумнів відступлення права вимоги за Кредитним договором до ОСОБА_1 . Позивач вважає дані необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Позивачем, для підтвердження переходу прав вимоги до боржника ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором були надані належні та допустимі докази, зокрема протокол аукціону, договори про відступлення прав вимоги, витяги з реєстрів договорів, права вимоги за якими відступаються та Боржників/Дебіторів за такими договорами, платіжні інструкції, та додатково Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, Витяги із Державного реєстру фінансових установ про видачу ліцензії для здійснення діяльності з надання фінансових послуг. Як було зазначено у позовній заяві, 03.09.2024 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-20240618-01260 від 09.07.2024 року, між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» (Новий кредитор) був укладений Договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги. На підставі вказаного Договору до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» перейшло право вимоги за кредитними договорами про надання споживчих кредитів, укладеними між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» та його клієнтами (фізичними особами). В подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» (Первісний кредитор) 27.12.2024 року уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» (Новий кредитор) Договір № 1/12 про відступлення прав вимоги. На підставі вказаного Договору Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» права вимоги, набуті ним за Договором № GL1N426240 про відступлення прав вимоги. Таким чином Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» є правонаступником Акціонерного товариства «МЕГАБАНК» за кредитними договорами, укладеними з клієнтами (фізичними особами) про надання споживчих кредитів. До Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» перейшло, зокрема, і право вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором № TDB.2021.0073.20990 від 23.07.2021. Заявник не володіє інформацією щодо неповідомлення Боржника про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором, проте вважаємо за необхідне наголосити, що навіть за наявності - факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання жодному з кредиторів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. Вищевказане підтверджує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» правомірно, у передбачений законом спосіб і формі, на підставі договору про відступлення права вимоги набуло права вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором № TDB.2021.0073.20990 від 23.07.2021 року, укладеним з АТ «МЕГАБАНК», і є поточним кредитором (стягувачем) за вказаним зобов`язанням. Відповідач у Відзиві на позовну заяву посилається, начебто, на сплив строку позовної давності. Проте, із такими твердженнями відповідача позивач не погоджується, вважає їх безпідставними та необґрунтованими у зв`язку з наступним. Згідно із Законом України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями), установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено, останній раз термін дії карантину було продовжено на всій території України до 30.06.2023 року. Законом України № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX, запроваджено в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24.02.2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася. Воєнний стан, який запроваджено в Україні 24.02.2022 року, наразі не припинено та не скасовано. З 30.01.2024 року, перебіг позовної давності призупинявся на період дії воєнного стану. Зокрема, Законом України № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» було змінено п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». У постанові Верховного Суду від 13.11.2024 року по справі № 383/1645/23 щодо позовної давності зазначено про те, що строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану в Україні. Позовна давність для пред`явлення позовних вимог на день звернення до суду не спливла, її перебіг був зупинений до кінця дії карантину, який був введений з 12 березня 2020 року та продовжувався до 30 червня 2023 року. Після припинення дії карантину строк, що залишився до кінця спливу позовної давності, продовжується на строк дії воєнного стану в Україні. 14.05.2025 року Верховна Рада України ухвалила Закон № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», яким було виключено положення про зупинення перебігу строків позовної давності на період дії воєнного стану (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Вказаний Закон набрав чинності з 04.09.2025 року (через три місяці з дати опублікування). Тобто, із 04.09.2025 року було поновлено відлік строку позовної давності. Проте, як зазначає сам Відповідач у Відзиві на позовну заяву, він пов`язує строк позовної давності за Кредитним договором № TDB.2021.0073.20990 від 23.07.2021 року з липнем 2022 роком, коли, начебто, нею було здійснено останній платіж. Повна інформація про рух коштів відображається у виписках по особовим рахункам клієнта. Згідно з Випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 з 23.07.2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , що сформована у програмному комплексі Акціонерного товариства «МЕГАБАНК», яка була додана до Позовної заяви, Відповідач постійно користувався отриманою платіжною карткою, здійснював погашення заборгованості, що у будь-якому разі свідчило б про переривання позовної давності. Зокрема, останній платіж Відповідач зробив 28.02.2022 року на суму 2050,00 грн: «Переказ коштів Р2Р (on-us) з карткового рахунку за договором TDB.2021.0073.20990 від 23/07/2021 по клієнту ОСОБА_1 ». Враховуючи, що строк позовної давності було продовжено на період дії карантину та воєнного стану, фактично, строк позовної давності не протікав з березня 2020 року, а, отже, у даному випадку навіть не розпочався. Якщо порушення зобов`язання виникло вже в період карантину чи воєнного стану, то після набрання чинності Законом України № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» строк позовної давності тільки починає відраховуватись. Тож, загальна позовна давність для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу за Кредитним договором № TDB.2021.0073.20990 від 23.07.2021 рокутільки почала відлік після 04.09.2025 року. Тобто, Позивачем не пропущений строк позовної даності з часу виникнення у нього права вимоги за означеним Кредитним договором і до цього часу, отже заява відповідача про пропуск строку позовної давності є необґрунтованою. Позивач вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогувідповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій зі сторони Позивача. Відповідач, заперечуючи проти заявлених Позивачем витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не довів неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Згідно з приписами чинного законодавства та висновками Верховного Суду, наведеними вище, недостатньо просто заявити про неспівмірність витрат на правову допомогу, що понесені іншою стороною. Неспівмірність витрат має бути доведена стороною, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зі сторони Позивача надано усі необхідні докази на підтвердження розміру понесених ним витрат на правничу допомогу. Відповідач же не довів перед судом неспівмірність витрат, понесених Позивачем на правову допомогу та не надав жодних доказів у зв`язку із чим, на його думку, слід зменшити розмір витрат на правничу допомогу. У разі, якщо Відповідач вважає розмір витрат на правничу допомогу завищеним, він повинен був надати належні докази та обґрунтування, які в матеріалах справи відсутні. На підставі вищевикладеного, сторона позивача вважає, що судові витрати у заявленому розмірі, понесені позивачем, відповідають критеріям реальності (їх дійсності та необхідності), розумності. Розмір таких витрат є обґрунтованим.
17.11.2025 відповідачем подано заперечення на позовну заяву. Відповідач зазначає, що не отримував жодного індивідуального повідомлення - ані поштового, ані електронного, ані телефонного - про відкликання банківської ліцензії АТ «Мегабанк», про зміну реквізитів для оплати або про уповноважену особу Фонду. До початку ліквідації відповідач здійснював платежі виключно через каси банку. Після їх закриття не мав технічної можливості здійснювати оплату в інший спосіб, оскільки не користувався онлайн-банкінгом і не володів відповідними навичками. Відсутність особистого повідомлення від банку чи його правонаступників унеможливила належне виконання зобов`язань з боку відповідача. Таким чином, посилання позивача на інформацію, розміщену на офіційних веб- ресурсах, не може вважатися належним доказом. Відповідач категорично заперечує правомірність нарахування відсотків після початку ліквідації банку, оскільки такі дії суперечать вимогам чинного законодавства. Постановою Правління НБУ № 362-рш від 21.07.2022 АТ «Мегабанк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а з 22.07.2022 розпочато процедуру ліквідації банку. Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня початку ліквідації банк припиняє банківську діяльність, а всі його зобов`язання фіксуються станом на дату прийняття рішення про ліквідацію. Тобто, після 21.07.2022 банк не мав жодних законних підстав для продовження нарахування відсотків. У матеріалах справи відсутнє рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про дозвіл на їх подальше нарахування, що підтверджує безпідставність таких дій. Виписки по рахунках, на які посилається Позивач, створені після ліквідації банку, містять лише технічні бухгалтерські записи, не підписані уповноваженими особами, та не можуть підтверджувати реальні банківські операції. Крім того, вони засвідчені печаткою АТ «Мегабанк», який на момент формування цих документів уже не мав права здійснювати банківську діяльність. Таким чином, нарахування відсотків після 21.07.2022 року є незаконним, а сума 15 700,83 грн - безпідставною і підлягає виключенню з розрахунку позовних вимог. Позивач не надав жодних належних доказів правомірності таких нарахувань. Виписки по рахунках, надані Позивачем, сформовані після початку ліквідації банку та містять лише технічні бухгалтерські записи, не підписані уповноваженими особами Фонду. Вони засвідчені печаткою АТ «Мегабанк», який після 21.07.2022 року втратив статус діючої фінансової установи та не мав права створювати нові первинні бухгалтерські документи. Такі виписки не є доказом фактичного нарахування відсотків або здійснення реальних банківських операцій і не можуть підтверджувати законність позовних вимог у цій частині. Позивач безпідставно стверджує, що відповідач «активно користувався карткою» після початку ліквідації банку, що нібито підтверджує визнання умов кредитного договору. Відповідач не отримував і не користувався жодною банківською карткою після запровадження процедури ліквідації АТ «Мегабанк». Після відкликання банківської ліцензії (з 22.07.2022) проведення будь-яких платіжних операцій, у тому числі за допомогою карткових рахунків, є технічно неможливим, що прямо випливає зі статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Таким чином, жодних фактичних дій, які могли б свідчити про використання картки або про визнання розміру/порядку нарахування відсотків, Відповідач не здійснював. Будь-які дані у виписках після дати відкликання ліцензії відображають виключно
внутрішні бухгалтерські записи банку чи Фонду і не підтверджують реальні дії клієнта. Тому посилання позивача на «активне користування карткою» є необґрунтованим та не може вважатися доказом погодження Відповідача з умовами кредитного договору. Таким чином, нарахування відсотків після 21.07.2022 є неправомірним, а заявлена сума 15 700,83 грн підлягає виключенню з розрахунку заборгованості. Позивач не довів належним чином факт переходу права вимоги за кредитним договором № TDB.2021.0073.20990 від 23.07.2021. Відповідач не заперечує факт отримання коштів за кредитним договором № TDB.2021.0073.20990 від 23.07.2021 та свідомо визнає наявність зобов`язання повернути основну суму боргу у розмірі 8 536,32 грн. Водночас відповідач наголошує, що Позивач не довів належним чином свій процесуальний статус кредитора, оскільки відсутні належні докази переходу права вимоги (акт приймання-передачі, рішення Фонду тощо). Крім того, позивач не надав доказів того, що боржник був письмово повідомлений про зміну кредитора, як того вимагає ст. 516 Цивільного кодексу України. Відсутність належного повідомлення означає, що Відповідач не міг виконати свої зобов`язання перед новим кредитором, а виконання перед первісним кредитором вважається належним. Отже, навіть за наявності зобов`язання перед первісним кредитором, вимоги саме цього позивача не можуть бути задоволені, доки він не підтвердить своє право вимоги у законний спосіб - шляхом надання належних доказів фактичного переходу прав (акта приймання-передачі, рішень Фонду тощо) та не доведе факт письмового повідомлення боржника про зміну кредитора. Відсутність цих документів свідчить про недоведеність факту реального переходу права вимоги і ставить під сумнів наявність у Позивача процесуального статусу належного кредитора у цій справі. Позивач безпідставно стверджує, що строк позовної давності не сплив, посилаючись на продовження дії строків під час карантину та воєнного стану. Однак застосування таких положень до спірних правовідносин є необґрунтованим, оскільки сам позивач не довів належного моменту виникнення у нього права вимоги, а також не повідомив відповідача про перехід цього права у встановлений законом строк. Єдиним доказом, на який посилається позивач, є внутрішня виписка ліквідованого банку без належних реквізитів і без підтвердження, що платіж здійснений саме відповідачем. Позивач звернувся з позовом лише у жовтні 2025 року, через понад три роки після останнього можливого платежу за кредитом, не довівши ані моменту виникнення права вимоги, ані належного повідомлення боржника. Такі дії свідчать про зловживання процесуальними правами, спрямоване на штучне
продовження строку позовної давності, що суперечить принципам добросовісності та справедливості, визначеним ст. 3, 13 ЦК України. Позивач безпідставно стверджує, що Відповідач не довів неспівмірності витрат на правничу допомогу. Однак у даній справі саме позивач не довів реальності та необхідності понесених витрат, що є обов`язковою умовою для їх компенсації. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, компенсації підлягають лише фактично сплачені витрати, підтверджені належними доказами (платіжними дорученнями, квитанціями, банківськими виписками). У матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження оплати гонорару адвокату Журавльову С.Г. Наданий акт приймання-передачі послуг не підтверджує реальність оплати, що неодноразово підтверджено практикою Верховного Суду:- постанова від 03.10.2019 р. у справі № 922/445/19;- постанова від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15-ц. Таким чином, відсутній факт реального понесення витрат, тому їх компенсація є неправомірною. Справу не можна вважати складною. Посилання позивача на «обсяг опрацьованих документів» не відповідає дійсності. Зі змісту позовної заяви вбачається, що вона складена за стандартним зразком, без урахування конкретних обставин справи. Не було проведено жодних складних розрахунків чи судових експертиз. Отже, розмір 11 200 грн є явно непропорційним реальній складності справи. Обов`язок доведення обґрунтованості витрат лежить на позивачі Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15- ц прямо зазначила: «Сторона, яка заявляє вимогу про компенсацію витрат на правничу допомогу, повинна довести їх дійсність, необхідність і розумність». Таким чином, саме позивач, а не відповідач, зобов`язаний довести, що сума гонорару була реально сплачена, а не лише зазначена в акті. Тому заявлена сума 11 200 грн є завищеною та необґрунтованою і підлягає відмові у стягненні або зменшенню до мінімального розміру відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України.
25.11.2025 відповідачем подано заяву про розстрочення основної суми заборгованості у розмірі 8536,32 грн та встановлення посильного щомісячного платежу відповідно до рівня доходу відповідача. Заява обгрунтована тим, що відповідач я є особою з інвалідністю III групи; у червні 2025 року перенесла складну операцію на хребті та потребує лікування; працювати за станом здоров`я не може; єдиний дохід відповідача - пенсія по інвалідності 2 361 грн/міс (довідка додається); відповідач проживає одна, допомоги від родичів немає; інших доходів, заощаджень або майна не має; раніше відповідачу частково допомагав коштами колишній чоловік, який помер у червні 2025 року; відповідач проживала у будинку, що належав колишньому чоловіку, права власності у цьому житлі остання не має; фактичний дохід нижче прожиткового мінімуму, що робить неможливим сплату заявлених сум.
У судове засідання 16.06.2026 сторони не з`явились, про дату час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.
У судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві викладено клопотання проводити розгляд без участі представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
16.06.2026 відповідачем подано заяву про проведення розгляду без участі відповідача, при розгляді справи просив врахувати раніше подані відзив та заперечення на позов, просив задовольнити клопотання про розстрочення виконання рішення суду.
Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом судом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, доводи сторони відповідача, суд приходить до таких висновків.
Судом встановлено, що 23.07.2021 між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Заяву - Договір № TDB.2021.0073.20990 про приєднання до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank, який складається з публічної частини договору, яким є Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank з додатками, розміщений у місці інформування Клієнта та на сайті АТ «МЕГАБАНК»: www.megabank.ua та в мережі інтернет www.todobank.com, та індивідуальної частини, якою є вказана Заява - Договір (а.с.30).
За умовами п. 8 розділу «Запевнення та умови» Кредитного договору, він набирає чинності з моменту підписання Заяви - Договору та діє протягом 3 (трьох) років. Якщо за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії цього Договору жодна із Сторін не заявить про його розірвання, цей Договір вважається продовженим на той же строк та на тих же умовах. Кількість таких пролонгацій Договору є необмежною.
Спосіб надання кредиту шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії на Поточному рахунку Клієнта. Сума кредитного ліміту від 0 до 200 000 грн. Процентна ставка 56% річних. Строк кредиту 12 місяців.
Згідно з доданою позивачем до позовної заяви Довідкою-розрахунком заборгованості, розмір заборгованості за наданим кредитом станом на 03.09.2024 року становить у загальному розмірі - 24237,15 грн, що складається з:заборгованості за кредитом - 8536,32 гривень; заборгованості по сплаті відсотків - 15700,83 гривень (а.с.36).
03 вересня 2024 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-20240618-01260 від 09 липня 2024 року, між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» укладений Договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги (а.с.16).
Відповідно до п. 4 Договору № GL1N426240 сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно до цього Договору Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 21723211,51 грн, надалі за текстом - Ціна договору. Ціна договору сплачується Новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором, відповідно до пункту 14 цього Договору, на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Новий кредитор.
Пунктом 14 Договору № GL1N426240 визначено, що цей Договір набуває чинності з дати його підписання Сторонами і скріплення відтисками печаток Сторін.
Отже, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» набуло право вимоги до Боржників за Основними договорами, у тому числі і за кредитним договором № TDB.2021.0073.20990 від 23.07.2021, відповідно до якого боржником є ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Додатку № 1 до Договору № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, укладеного 03 вересня 2024 року (а.с.44).
Пунктом 2 Договору № GL1N426240 передбачено, що після набуття Новим кредитором Прав вимоги, Новий кредитор має право на власний розсуд відступати (продавати, здійснювати наступне відступлення) такі Права вимоги повністю або в частині третім особам в порядку, встановленому чинним законодавством України.
27 грудня 2024 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» укладено договір № 1/12 про відступлення прав вимоги.
У п. 2 Договору № 1/12 зазначено, що права вимоги переходять від первісного кредитора до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього Договору та Додатку № 1.
Пунктом 14 Договору № 1/12 визначено, що цей Договір набуває чинності з дати його підписання Сторонами і скріплення відтисками печаток Сторін.
Отже, відповідно до умов Договору № 1/12 ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» набуло право вимоги і є поточним кредитором щодо заборгованості боржників за основними договорами.
Відповідно до Додатку № 1 до вказаного договору про відступлення прав вимоги до ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» перейшло право вимоги за кредитним договором TDB.2021.0073.20990 від 23.07.2021, відповідно до якого боржником є ОСОБА_1 (а.с.30).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).
Згідно зі ст. 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, розмірі та у валюті, визначеними Кредитним договором.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц.
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті фактичних обставин цієї справи, суд зазначає, що позивач належними, допустимими та достовірними доказами довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме обставини, щодо укладення між АТ «МЕГАБАНК» та відповідачем кредитного договору № TDB.2021.0073.20990 від 23 липня 2021 року на встановлених судом умовах.
Суд приходить до висновку, що позивачем доведено належне виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за договором шляхом відкриття відповідачу карткового рахунку та надання позичальнику у розпорядження кредитних коштів в межах встановленого кредитного ліміту; використання відповідачем наданих їй кредитних коштів по вказаному рахунку, що підтверджується відповідними виписками по рахунку, які відповідають вимогам п. 5.6 Положення № 254 та п. 62 Положення № 75, отже є належними та допустимими доказами заборгованості відповідача за кредитним договором.
Такий висновок ґрунтується на тому, що долучені позивачем до позовної заяви виписки з рахунків відповідача, які містять відомості про рух коштів по банківських рахунках відповідача, записи про операції, здійснені протягом операційного дня, свідчать про отримання кредитних коштів відповідачем, користування ними, здійснення часткового погашення суми, а тому є належними та допустимими доказами, які підтверджують наявність та розмір заборгованості за кредитним договором № TDB.2021.0073.20990 від 23 липня 2021 року.
У зв`язку з цим безпідставними є доводи відповідача про те, що банківські виписки є внутрішніми банку і не є належними та допустими доказами видачі кредитних коштів та розміру заборгованості.
Суд зауважує, що виписка з особового рахунку за період з 23/07/2021 до 02/12/2022 містить деталізовану інформацію як про використання позичальником кредитних коштів у той чи інший спосіб, так і про погашення заборгованості за кредитним договором. Достовірність відображених у виписці відомостей відповідачем не спростовано, обґрунтованих аргументів з цього приводу не зазначено.
Щодо доводів відповідача про недоведеність суми відсотків, то суд зазначає, що відповідач не надала суду жодного доказу на спростування заборгованості у вказаному розмірі, як і не надала власного контррозрахунку, підтвердженого відповідними доказами. Натомість, надані позивачем виписки містять детальну інформацію щодо нарахування процентів, зокрема щодо суми нарахування та періоду. Зазначений у Довідці-розрахунку розмір заборгованості узгоджується з інформацією про нарахування, відображеною у банківських виписках.
Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на який посилається відповідач, не забороняє нарахування процентів за кредитами після введення тимчасової адміністрації в Банку.
Вирішуючи питання про наявність або відсутність прострочення кредитора, що є підставою для звільнення боржника від обов`язку сплати процентів за час такого прострочення, суд зазначає наступне.
Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора (ч. 1, 2 ст. 613 ЦК України).
Враховуючи принцип диспозитивності та змагальності, для встановлення факту прострочення кредитора боржник повинен довести, що він (1) або здійснив належне виконання зобов`язання, яке кредитор відмовився прийняти, або (2) не міг виконати зобов`язання внаслідок невчинення кредитором дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.
Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України сторона відповідача не надала суду доказів того, що відповідач здійснила належне виконання зобов`язання, яке кредитор відмовився прийняти, або, що вона не могла виконати зобов`язання внаслідок невчинення кредитором відповідних дій, які були необхідними для цього. Сам по собі факт віднесення АТ «МЕГАБАНК» до категорії неплатоспроможних влітку 2022 року не свідчить про прострочення кредитора, оскільки відповідач не мала перешкод виконати або вчинити дії, спрямовані на виконання зобов`язання, перед тимчасовою адміністрацією в Банку.
Щодо відступлення позивачу права вимоги за кредитним договором суд враховує, що за правовим висновком Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 для підтвердження факту відступлення права вимоги фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
На виконання ст. 81 ЦПК України позивач надав належні, допустимі, достовірні та достатні докази переходу до нього права вимоги до ОСОБА_1 , що спростовує доводи відповідача про відсутність доказів переходу прав вимоги. Обставин, які би свідчили про нікчемність договорів відступлення права вимоги, судом не встановлено. Відповідачем не спростовано встановлену в ст. 204 ЦК України правомірність договорів відступлення права вимоги. При цьому, суд зазначає, що сама по собі наявність у позивача кредитної справи відповідача свідчить про те, що відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором від первісного кредитора до позивача реально відбулося.
Суд враховує, що матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем повідомлення про відступлення права вимоги, проте за змістом ч. 2 ст. 516 ЦК України неотримання боржником повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не звільняє його від обов`язку погашення заборгованості, а лише наділяє його право на погашення заборгованості первісному кредитору, у зв`язку з чим новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, оскільки у цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Таким чином, за умови, що відповідач з будь-яких підстав не отримала повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким боржник не мала жодних перешкод для виконання свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісного кредитора, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.
Відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала суду доказів належного, тобто відповідно до умов договору, виконання своїх зобов`язань з повернення суми кредиту та сплати процентів ані на рахунок позивача, ані на рахунки попередніх кредиторів. Також не надала власного контррозрахунку заборгованості, підтвердженого відповідними належними та допустимими доказами, не спростувала розмір заборгованості за договором.
З урахуванням викладеного, оскільки відповідач допустила порушення договірного зобов`язання, чим порушила цивільні права та законні інтереси позивача, що є підставою для їх захисту в судовому порядку в обраний позивачем спосіб.
Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності.
Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша й абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України).
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі постанова № 211) з 12 березня 2020 року на всій території України встановлений карантин.
Строк дії карантину уряд неодноразово продовжував, а відмінив о 24 годині 00 хвилин 30 червня 2023 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
За Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року (далі Закон № 540-IX), розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12.
Згідно з цим пунктом під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
На підставі указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введений воєнний стан строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі цей строк неодноразово продовжувався та триває досі.
Згідно із Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року (далі Закон № 2120-ІХ), розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктами 18 і 19.
Згідно з пунктом 19 у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
На підставі Закону України від 8 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року (далі Закон № 3450-ІХ), пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладений у новій редакції.
Згідно з цими змінами у період дії воєнного стану в Україні, введеного указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
За Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності 4 вересня 2025 року, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключений.
Таким чином, впродовж строку дії воєнного стану позовна давність була продовжена від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року включно, а 30 січня 2024 року її перебіг зупинився до 3 вересня 2025 року включно.
Якщо позовна давність не спливла станом на 22 липня 2021 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжений (до 30 червня 2023 року на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року до 03 вересня 2025 року перебіг такого строку зупинився на строк дії воєнного стану.
Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 квітня 2026 року у справі № 751/4086/24.
Судом встановлено, що кредитний договір між АТ «МЕГАБАНК» та відповідачем укладено 23 липня 2021 року, тобто після продовження строку позовної давності у зв`язку з введенням карантину. Позовна давність відновлена 04 вересня 2025 року, а з цим позовом позивач звернувся до суду 21 жовтня 2025 року, тобто менш ніж за 2 місяці після відновлення позовної давності. Відтак, незалежно від строку виконання зобов`язання боржником, строк позовної давності позивачем не пропущено і не могло бути пропущено, у зв`язку з чим суд відмовляє відповідачу у застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності.
З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази підтверджують укладення 23.07.2021 між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 Заяви - Договіру №TDB.2021.0073.20990 про приєднання до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank, отримання відповідачем кредитних грошових коштів та їх неповернення правонаступнику ТОВ «ФК Єврокредит», тобто невиконання відповідачем умов, укладеного договору, у зв`язку з цим позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом стягнення із боржника фактично отриманої суми кредитних коштів та сплати процентів.
За таких обставин суд вважає позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 8536,32 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків у розмірі 15 700,83 грн, суд зазначає наступне.
Згідно до ч. 3, ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору; якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Відповідно до частин 1-4 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, потреби у послугах. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.
Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
З огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Суд дійшов висновку, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг і підлягає зменшенню до розміру тіла кредиту.
Такий висновок цілком узгоджується з позицією викладеною, в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 у спорі з цих же правовідносин.
Враховуючи викладене суд вважає, що нараховані відсотки за кредитним договором в розмірі 15700,83 грн є несправедливими та підлягають стягненню в розмірі тіла кредиту в сумі 8 536,32 грн. 
Отже, враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК Єврокредит» про стягнення з відповідача заборгованості за договором №TDB.2021.0073.20990 від 23.07.2021 підлягають частковому задоволенню у загальному розмірі 17072,64 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 8 536,32 грн; заборгованість по сплаті відсотків -8 536,32 грн.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №3026 від 16.10.2025 (а.с.1). Вказані кошти судового збору були зараховані до спеціального фонду державного бюджету України, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.51). 
Згідно позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 24 237,15 грн.
Суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги у розмірі 17072,64 грн.
Таким чином, пропорційність задоволених вимог становить 70,44 % (17072,64 х100: 24 237,15) = 70,44 %
Оскільки, вимоги позивача задоволено на 70,44 % то сплачений судовий збір за пред`явлення позовної вимоги майнового характеру підлягає стягненню на користь позивача у розмірі 1706,34 грн (2422,40 х 70,44 % = 1706,34).
Стосовно витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з такого.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи також належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі N910/15944/17).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, ЄСПЛ висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, N 33210/07 41866/08) та "Гуриненко проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, N 37246/04).
У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі N211/3113/16-ц (провадження N 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі N760/11145/18(провадження N 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд у справі N922/3812/19висловив позицію про те, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
В постанові N908/2702/21від 12.01.2023 Верховний Суд також зазначає, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору не повинен бути не пропорційним до предмета спору. Суд із врахуванням конкретних обставин, зокрема і ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав суду договір про надання правничої допомоги № 1/07 від 01 липня 2025 року, укладений між АО «Альянс ДЛС» та ТОВ «ФК Єврокредит»; додаток № 2 до договору про надання правничої допомоги № 1/07 від 01 липня 2025 року «вартість послуг (прейскурант)» від 01 липня 2025, реєстр боржників від 21.07.2025, ордер на надання правничої допомоги серії АЕ № 1414107 від 11 серпня 2025 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, довіреність у порядку передоручення від 11.08.2025.
Відповідно до п. 3.3.1 договору про надання правничої допомоги № 1/07 від 01 липня 2025 року сума гонорару за фактичне стягнення заборгованості за цим договором становить 10% від суми фактично отриманих клієнтом грошових коштів від таких боржників, починаючи з дати прийняття судом рішень про стягнення заборгованості та судових витрат з такого боржника.
Згідно акту прийманні-передачі послуг з правничої допомоги №12121783 від 14.08.2025 надані послуги: проведення юридичного та фінансового аналізу 1 боржника, вартість 1200,00 грн, складання, підписання та подання до суду позовної заяви, вартість 10000,00 грн, загальна сума 11200,00 грн.
Дослідивши зміст наданої адвокатом професійної правничої допомоги, оцінивши поведінку обох сторін, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець, тривалість розгляду справи, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання і повідомлення учасників справи, належність зазначеної справи до категорії справ незначної складності, слід дійти висновку, що заявлені витрати на правову допомогу в сумі 11200,00 грн не є пропорційними до предмета спору, в тому числі з урахуванням значення справи для сторін, для підготовки даного позову немає необхідності у значній кількості часу, дослідженні великого об`єму нормативно-правових актів, збору та аналізу значної кількості документів, а також значного дослідження практики вирішення судами справ даної категорії.
Враховуючи обставини та результат розгляду даної справи, а також зважаючи на опис правової допомоги, яка надана позивачу за договором, суд дійшов висновку, що пропорційним розміром витрат на оплату професійної правничої допомоги до предмета спору та складності справи 3000,00 грн.
Щодо розстрочення виконання судового рішення суд зазначає наступне.
Як передбачено п.2 ч.7 ст.265 ЦПК України, у разі необхідності в резолютивній частині також вказується серед іншого, про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення.
В свою чергу, нормами ч.1 ст.267 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Отже, враховуючи положення ст. 267 ЦПК України та клопотання відповідача ОСОБА_1 , поданого до суду 25.11.2025 щодо розстрочення основної суми заборгованості у зв`язку з важким матеріальним становищем (відповідач я є особою з інвалідністю III групи, за станом здоровя не може працювати, єдиний дохід складає пенсія по інвалідності у розмірі 2 361 грн/міс, що підтверджується відповідними довідками), суд вважає за можливе розстрочити відповідачу виконання рішення суду строком на 12 місяців зі сплатою щомісячного платежу в розмірі 1422,72 грн (17072,64 грн : 12 місяців = 1422,72 грн).
Керуючись ст.ст.2, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 280-289 ЦПК України, ст.ст. 207, 526, 546, 626, 628, 634, 638, 1048, 1050, 1054, 1055 ЦК України, суд, -
ухвалив:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором-  задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» заборгованість за договором №TDB.2021.0073.20990 від 23.07.2021 у загальному розмірі 17 072,64 грн (сімнадцять тисяч сімдесят дві гривні 64 копійки), з яких: 8 536,32 грн - заборгованість за кредитом; 8 536,32 грн - заборгованість по сплаті відсотків.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1706,34 грн (одна тисяча сімсот шість гривень 34 копійки).
Стягнути із ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000, 00 грн (три тисячі гривень 00 копійок).
Розстрочити ОСОБА_1 виконання судового рішення в частині стягнення на користьТовариства з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» кредитної заборгованості у загальному розмірі 17 072,64 гривень строком на 12 місяців з дня набрання рішенням законної сили, шляхом сплати рівними частинами щомісячного платежу в розмірі 1422,72 грн (одна тисяча чотириста двадцять дві гривні 72 копійки).
Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 16 червня 2026 року.

Учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ», код ЄДРПОУ 40932411, місцезнаходження юридичної особи: пров. Ушинського, буд.1, м. Дніпро Дніпропетровської області, пошт.інд.: 49001, тел. +38(068)-777-56-00, має зареєстрований кабінет в ЄСІТС;
представник позивача - адвокат Журавльов Станіслав Георгійович, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса для листування: вул. Сімферопольська, буд. 21, оф. 411, м. Дніпро Дніпропетровської області, пошт.інд.: 49005, тел. НОМЕР_2 , має зареєстрований кабінет в ЄСІТС;
відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , моб. тел.: НОМЕР_4 , зареєстрований кабінет в ЄСІТС. 

Суддя О.О. Лисенко