ОКРЕМА ДУМКА
(спільна)
суддів Великої Палати Верховного Суду 
Ємця А. А., Мазура М. В., Мартинюк Н. М.

щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 травня 2026 року
(справа № 990/598/25, провадження № 11-1заі26) 
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Короткий виклад історії справи
1. 23 грудня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник, апелянт) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі також - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовною заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України, Комісія, відповідач), у якій просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії від 24 листопада 2025 року № 579/ас-25 про непідтвердження здатності кандидата на посаду судді ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами);
- зобов`язати відповідача повторно розглянути питання відповідності здатності кандидата на посаду судді ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23;
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 10 грудня 2025 року № 213/зп-25 у частині:
1) невнесення до рейтингу кандидатів на зайняття вакантних посад суддів у Чернігівському апеляційному суді за результатами кваліфікаційного оцінювання в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), ОСОБА_1 (додаток 1 до рішення);
2) включення до списку переможців конкурсу на зайняття вакантних посад суддів у Чернігівському апеляційному суді в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Комісію прийняти рішення щодо включення ОСОБА_1 до рейтингу кандидатів на зайняття вакантних посад суддів у Чернігівському апеляційному суді за результатами кваліфікаційного оцінювання в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), та списку переможців конкурсу на зайняття вакантних посад суддів у Чернігівському апеляційному суді в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), з урахуванням результатів повторного розгляду питання відповідності здатності кандидата на посаду судді ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), з урахуванням висновків суду в цій справі;
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 22 грудня 2025 року № 639/ас-25 про внесення до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) рекомендації про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Чернігівського апеляційного суду.
2. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 24 грудня 2025 року відмовив ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі № 990/598/25 у частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішень Комісії:
- від 10 грудня 2025 року № 213/зп-25 у частині включення до списку переможців конкурсу на зайняття вакантних посад суддів у Чернігівському апеляційному суді в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), ОСОБА_2 ;
- від 22 грудня 2025 року № 639/ас-25 про внесення до ВРП рекомендації про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Чернігівського апеляційного суду.
В іншій частині позовних вимог суд першої інстанції відкрив провадження у цій справі.
3.  Своє рішення суд першої інстанції обґрунтовував тим, що норми чинного законодавства не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, без реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача у спірних правовідносинах. Право ж на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або яке безпосередньо стосується прав, свобод та інтересів цієї особи.
4. Касаційний адміністративний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не є суб`єктом правовідносин у вказаній частині оскаржуваних ним рішень, оскільки вони є правовими актами ненормативного характеру / актами індивідуальної дії (стосуються результатів конкретних осіб у частині проведеного конкурсу, застосовані та/або будуть застосовані виключно до зазначених осіб), а тому не породжують для позивача і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом у вказаній частині.
Мотиви судового рішення Великої Палати Верховного Суду цій у справі
5. Велика Палата Верховного Суду, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходила з того, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
6. Тож Велика Палата Верховного Суду вважала, що оскаржувані позивачем рішення Комісії від 10 грудня 2025 року № 213/зп-25 та від 22 грудня 2025 року № 639/ас-25 визначають права та обов`язки конкретних осіб, зокрема іншого кандидата на посаду судді Чернігівського апеляційного суду ОСОБА_2 тобто є актами індивідуальної дії щодо цієї особи.
7. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
8. Також Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що стаття 88 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) визначає, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України. 
9. Велика Палата Верховного Суду висновувала, що оскаржувані позивачем рішення прийнято стосовно кандидата на посаду судді Чернігівського апеляційного суду ОСОБА_2 тобто ці індивідуальні акти не адресовані позивачу та не стосуються його прав, свобод та/або інтересів. Отже, оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, що виникли з прийняттям оскаржуваних рішень, то відповідно такі рішення не породжують для нього й права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом в оскаржуваній частині позовних вимог.
10. Одночасно із покликанням на свої висновки, викладені в постанові від 27 листопада 2025 року у справі № 990/433/25 (провадження № 11-366заі25), Велика Палата Верховного Суду у цій справі дійшла висновку, що та обставина, що позивач також мав намір зайняти вакантну посаду в Чернігівському апеляційному суді, автоматично не наділяє його правом на звернення до суду щодо оскарження рішень ВККС України, ухвалених щодо іншого кандидата на посаду судді зазначеного суду, який потрапив у рейтинг кандидатів на зайняття вакантних посад цього суду та визнаний одним із переможців конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в обраному позивачем суді. Ця обставина не змінює правову природу оскаржуваних актів.
11. Тож Велика Палата Верховного Суду вважала, що спір у визначеній частині не підлягав судовому розгляду та суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі в оскаржуваній частині на підставі норми статті 170 КАС України.
ПІДСТАВИ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
12. У статті 1 Основного Закону Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини та громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов`язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
13. Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
14. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, набрала чинності для України 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.
15. Доступ до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
16. Як правоздатність пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміють право подання позову в суд, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів і права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), заяви № 6878/75, № 7238/75).
17. У рішенні від 28 лютого 2008 року у справі «Церква села Сосулівка проти України» (заява № 37878/02) ЄСПЛ зазначив, що заявник мав доступ до судів різної юрисдикції, проте жодний з них не розглянув по суті його скарги, оскільки суди вважали, що вони не мають юрисдикції розглядати такі питання, незважаючи на те, що процедурні вимоги прийнятності було дотримано. У цьому випадку ЄСПЛ дійшов висновку, що така відмова прирівнюється до відмови у здійсненні правосуддя, що порушує саму суть права заявника на доступ до суду, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції.
18. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права [рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)].
19. Отож у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.
20. Водночас особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без жодних перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.
21. Звертаючись до суду у цій справі, позивач вважає, що в разі часткового скасування рішення Комісії щодо затвердження рейтингу та визначення списку переможців, а також рішення про внесення рекомендації щодо ОСОБА_2 до ВРП про призначення його на посаду судді Чернігівського апеляційного суду не відбудеться ефективного відновлення його права, а рішення суду матиме декларативний характер та не дозволить йому зайняти відповідну посаду в цьому суді.
22. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
23. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
24. У пункті 2 частини першої статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, зокрема, шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
25. Відмова від права на звернення до суду є недійсною (частина шоста зазначеної статті).
26. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини (частина четверта статті 6 КАС України).
27. Конституційний Суд України в Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) роз`яснив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
28. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцієюі законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. 
29. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
30. Знов-таки, Конституційний Суд України у Рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023 підкреслив, що право на судовий захист, гарантоване статтею 55Конституції України, та всі складники цього права, зокрема ті, що забезпечують доступ до суду та визначають обсяг і зміст процесуальних прав учасників процесуальних відносин, мають бути практичними та ефективними, а не теоретичними й ілюзорними, а в Рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 наголосив, що кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.
31. Тож гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. 
32. Об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.
33. Для визначення інтересу як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити й спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
34. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який:
має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права;
пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;
є визначеним, тобто благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;
є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику;
порушений суб`єктом владних повноважень.
35. Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:
а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;
б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача, що унеможливлює віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини другої статті 124 Конституції України;
в) установлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);
г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);
д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.
36. Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:
а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або
б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або
в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або
г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.
37. Указана правова позиція викладена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17.
38. З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу, і саме особа, яка стверджує про вирішення питання про такий інтерес, повинна довести, що вона має законний інтерес і є потерпілою від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень. Про наявність ознак «потерпілого» від порушення законного інтересу може свідчити те, що безпосередньо цій особі належить такий інтерес і він потребує судового захисту, оскільки його порушення має прямий суттєвий негативний вплив на особу або ймовірність такого впливу в майбутньому є обґрунтованою, зокрема якщо внаслідок такого впливу особа буде змушена змінити свою поведінку або це загрожує притягненню до певного виду юридичної відповідальності. До того ж, законний інтерес, оскаржений акт, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень та стверджувальне порушення повинні бути нерозривно пов`язані й перебувати у прямому причинно - наслідковому зв`язку.
39. Зазначені критерії не слід застосовувати механічно та в негнучкий спосіб. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому в кожній конкретній справі оцінка інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.
40. Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
41. У разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження.
42. Якщо ж очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження. Якщо очевидні ознаки відсутності матеріально-правової зацікавленості виявлені після відкриття провадження, суд має право закрити провадження.
43. Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже, у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Це питання повинен вирішувати, насамперед, суд першої інстанції, який має широку дискрецію.
44. З огляду на викладене, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також установити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).
45. Тож, якщо для вирішення питання про наявність або відсутність у позивача законного інтересу необхідно дослідити характер спірних правовідносин, зміст та наслідки оскаржуваних рішень, а також їх вплив на правове становище позивача, таке питання підлягає вирішенню під час розгляду справи по суті.
46. Верховний Суд неодноразово наголошував, що обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
47. Такий висновок зробив Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 та від 29 червня 2021 року у справі № 1.380.2019.000578.
48. Відповідаючи на питання, чи має позивач законний інтерес в оскарженні спірних рішень відповідача у розумінні приписів статті 5 КАС України, вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду мала б виходити з такого.
49. Заінтересованість насамперед має правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинне мати правові наслідки для позивача.
Окрім того, така заінтересованість повинна бути об`єктивно зумовленою. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а існує до такого звернення.
50. За своїм змістом законний інтерес є тотожним охоронюваному законом інтересу, що означає наявність легітимного прагнення особи до отримання конкретного матеріального чи нематеріального блага, яке перебуває у сфері правового регулювання та підлягає судовому захисту.
51. На нашу думку, Великій Палаті Верховного Суду слід було застосувати наведений підхід до обставин цієї справи та врахувати, що оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень прийняті в межах єдиної конкурсної процедури, учасником якої є позивач, та визначають її результати, зокрема формують перелік переможців і зумовлюють подальше призначення на посаду.
52. За таких умов ці рішення не можуть розглядатися як такі, що не зачіпають правового становища позивача. Навпаки, вони перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з можливістю реалізації ним інтересу щодо зайняття відповідної посади та об`єктивно створюють перешкоди для досягнення цього результату.
53. Касаційний адміністративний суд, ухвалюючи оскаржуване судове рішення,виснував, що позивач не є суб`єктом правовідносин у вказаній частині оскаржуваних ним рішень, оскільки вони є правовими актами ненормативного характеру / актами індивідуальної дії (стосуються результатів конкретних осіб у частині проведеного конкурсу, застосовані та/або будуть застосовані виключно до зазначених осіб), а тому не породжують для позивача і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом у вказаній частині.
54. За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
55. Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Комісії.
56. За частиною першою статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2 частини другої зазначеної статті).
57. Отож позивач як учасник адміністративного процесу має процесуальну правоздатність і дієздатність та наділений визначеним КАС України комплексом процесуальних прав та обов`язків, тобто його правовий статус формується під прямою дією законодавчо закріплених принципів адміністративного судочинства.
58. Враховуючи вимоги статті 44 КАС України, позивач самостійно визначає предмет і підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.
59. Принцип диспозитивності як один з основних принципів адміністративного процесу закріплений у частинах другій, третій статті 9 КАС України. Він передбачає, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, установлених цим Кодексом.
60. Тобто якщо позивач дотримався передбаченого процесуальним законодавством порядку звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав, то таке звернення може бути не розглянуто по суті виключно з підстав, установлених законом.
61. Адміністративний суд уповноважений відмовити у відкритті провадження в справі лише з підстав, визначених у статті 170 КАС України, і такий перелік підстав є вичерпним, а саме: 1) позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства; 2) у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі; 3) настала смерть фізичної особи чи припинено юридичну особу, яка не є суб`єктом владних повноважень, які звернулися з позовною заявою або до яких пред`явлено позовну заяву, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 4) у провадженні цього або іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
62. Інших підстав відмовити у відкритті провадження не передбачено.
63. Винятковою компетенцією суду є правосуддя, тобто здійснювана в передбаченому законом процесуальному порядку правозастосовна діяльність суду з розгляду справ.
64. Суд зобов`язаний розглядати справу в межах заявлених вимог, а відмова у відкритті провадження у цій справі фактично є відмовою в судовому захисті та порушенням принципу доступу до правосуддя.
65. Наголошуємо, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має бути практичним та ефективним, а не теоретичним чи ілюзорним. Обмеження цього права не повинні зводити його зміст до формальної декларації.
66. У справі «Зубач проти Хорватії» (Zubac v. Croatia) № 40160/12 Велика палата ЄСПЛ наголосила, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист.
67. Розглядаючи справу «Садомський проти Польщі» (Sadomski v. Poland) № 56297/21, яка стосувалася провадження, спрямованого на перегляд рішення Національної ради суддів (далі - НРС), яке було підставою для призначення семи кандидатів на судові посади в цивільній палаті Верховного Суду та відхилення інших кандидатів, включаючи заявника, та, незважаючи на рішення національного суду про зупинення дії постанови НРС, Президент Польщі вирішив призначити на посади кандидатів, Велика палата ЄСПЛ підкреслила, що судовий перегляд національного суду не був достатнім з огляду на вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції і втручання в судовий перегляд оскаржуваної постанови НРС, і призначення Президентом Республіки відповідних осіб на посади суддів, незважаючи на обов`язкове тимчасове рішення, що, як раніше встановив ЄСПЛ, становило явне порушення національного законодавства (у рішенні у справі Advance Pharma sp. z o.o. v. Poland, § 334), - є достатніми для висновку, що як тимчасове рішення, так і остаточне рішення Вищого адміністративного суду (ухвалене на користь заявника) були фактично позбавлені сили, що завдало шкоди заявнику та знецінило будь-яке практичне значення національних рішень для нього.
68. Вважаємо, у спорах щодо конкурсного добору на посади в судовій системі визначальним є не формальний статус адресата індивідуального акта, а наявність реального впливу такого акта на конкурсну процедуру та її результат. 
69. Очевидно, що рішення суб`єкта владних повноважень, які визначають результати конкурсу або впливають на визначення його переможця, не можуть розглядатися як такі, що не зачіпають правового становища інших учасників конкурсу. Навпаки, вони безпосередньо формують їхні юридично значущі інтереси у межах єдиної адміністративної процедури.
70. Ба більше, формально-юридичне тлумачення, відповідно до якого право на звернення до суду визнається лише за безпосереднім адресатом індивідуального акта, не відповідає ані конституційному змісту права на судовий захист, ані конвенційним стандартам ефективності права на судовий захист.
71. Відтак, на наше переконання, для цілей доступу до суду визначальним є наявність реального, індивідуалізованого та юридично значущого зв`язку між оскаржуваним рішенням і правовим становищем особи, а не виключно формальний критерій адресованості акта.
72. На нашу думку, наведеного достатньо для висновку про те, що спір у цій справі стосується оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, і тому цей спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України.
Висновок
73. З огляду на це Великій Палаті Верховного Суду належало відступити від правового висновку, висловленого в її постанові від 27 листопада 2025 року у справі № 990/433/25 (провадження № 11-366заі25), та сформувати такий висновок: у спорах щодо конкурсного добору визначальним є не формальний статус адресата індивідуального акта, а наявність реального впливу такого акта на конкурсну процедуру та її результат. Рішення суб`єкта владних повноважень, які визначають результати конкурсу або впливають на визначення його переможця, не можуть розглядатися як такі, що не зачіпають правового становища інших учасників конкурсу. Навпаки, вони безпосередньо формують їхні юридично значущі інтереси у межах єдиної адміністративної процедури. Відтак, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). У разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження. Якщо ж очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження. Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже, у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. 
74. Велика Палата Верховного Суду мала застосувати наведений вище висновок до спірних правовідносин та скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду від 24 грудня 2025 року з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
75. Підсумовуючи наведене, не погоджуємось з висновком Касаційного адміністративного суду у справі № 990/598/25, який підтримала Велика Палата Верховного Суду, про те, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі в оскаржуваній частині на підставі норми статті 170 КАС України.

Судді: Н. М. Мартинюк

М. В. Мазур

А. А. Ємець