Справа № 624/695/24 
№ провадження 2/624/6/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 року Кегичівський районний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Богачової Т.В., з участю секретаря Лебідь Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Кегичівки, Берестинського району, Харківської області в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агропрогрес» про розірвання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки,
в с т а н о в и в:

Представник позивача звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати додаткову угоду від 10 червня 2013 року до договору оренди земельної ділянки від 10 червня 2013 року з кадастровим номером 63233155100:09:003:0006 площею 4,2023 га укладеної між ПП «Агропрогрес» та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати державну реєстрацію права, стягнути з відповідача судові витрати: судовий збір в розмірі 1211,20 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.
Позовна заява обґрунтована тим, що позивач, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, є власником земельної ділянки площею 4,2023 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим №63233155100:09:003:0006, що розташована на території Кегичівської селищної ради. Цю земельну ділянку позивач успадкувала після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до актуальних записів ДРРП існує запис №37728618 про реєстрацію права оренди згідно договору оренди б/н від 10.06.2013 та додаткової угоди до цього договору за №б/н від 14.08.2015. З метою з`ясування обставин укладення договору оренди та ознайомлення з договорами оренди позивач звернулася до орендаря 06.03.2024 та 25.04.2024 з заявою про надання примірника договору оренди від 10.06.2013, але відповіді не отримала. Відповідно до рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 30.06.2020 визнано право власності на спадкове майно ОСОБА_3 , після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якого був його син ОСОБА_4 , який не встиг оформити спадщину та помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Згідно листа від 10.06.2024 №126 ПП «Агропрогрес» надано відповідь на адвокатський запит від 05.07.2024 де зазначено інформація про укладання договору оренди землі між ПП «Агропрогрес» та ОСОБА_2 в подальшому додаткової угоди, та спадкоємцем ОСОБА_3 , яка писала заяву та просила укласти на 49 років. Також, повідомлено, що ОСОБА_5 отримувала позику в розмірі 60 тис. грн. орендної плати наперед. З урахуванням вище наведеного позивач вважає, що розірвання судом додаткової угоди від 10.06.2013 до договору оренди земельної ділянки від 10.06.2013 укладеної між Приватного підприємства “Агропрогрес” та ОСОБА_2 є вимогою яка є належним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_1 . Так як, спадкоємиця ОСОБА_3 тривалий час проживала у житловому будинку, який належить позивачу та спілкувалася з нею, з різних питань, неодноразово зверталася по допомогу в тому числі і матеріальну, не мала регулярного отримання коштів від орендаря у встановлені строки. Відповідач надав на адвокатський запит копію листа ОСОБА_3 та копію договору оренди від 12 листопада 2020 року та копію заяви про прохання та підтвердженням, що її чоловік ОСОБА_6 дійсно підписував додаткову угоду та їй відомо про строк складання та його зміст. А, отже існування даної заяви та підписання 12 листопада 2020 року договору оренду ОСОБА_3 ставить під сумнів, підписання додаткової угоди особисто ОСОБА_2 додаткова угода укладено строком на 49 років. З огляду на те, що при проживанні у будинку позивача, померла ОСОБА_3 надавала для зберігання копії та оригінали різних документів, в тому числі і копію паспорта, в якій чітко вбачається різниця підписів між додатковою угодою та паспортом ОСОБА_2 , а тому ставить під сумнів волевиявлення учасника правочину, що є підставою для визнання його недійсним в силу припису частини першої статті 215 ЦК України.
Ухвалою суду від 08 серпня 2024 року провадження у справі було відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання. Зобов`язано Приватне підприємство «Агропрогрес» надати до суду документи про сплату орендної плати за договором оренди земельної ділянки з кадастровим номером 63233155100:09:003:0006 з 2013 року по теперішній час.
Не погоджуючись із позовною заявою відповідачем, подано відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне: дійсно, між приватним підприємством «Агропрогрес» та ОСОБА_2 10.06.2013 року укладено договір оренди земельної ділянки площею 4.2023 га строком на 10 років. Вказаний договір зареєстровано у ДРРП 24.05.2014, що підтверджується витягом №22092171, номер запису про інше речове право 5771793. Орендна плата по договору 3635 (до вирахування ПДФО та B3). У подальшому між ОСОБА_2 та ПП «Агропрогрес» 14.08.2015 укладено додаткову угоду до вказаного договору, якою продовжено строк дії договору до 49 років. Вказану додаткову угоду зареєстровано у ДРРП 06.11.2015, що підтверджується витягом №47092775 від 06.11.2015. Таким чином вказаний договір вважається зареєстрованим, його укладено за вільного волевиявлення сторін, він є дійсним, скріплений підписами сторін та відображав волю сторін на його укладення. У подальшому після смерті ОСОБА_2 до ПП «Агропрогрес» звернулась його спадкоємиця ОСОБА_3 , надала відповідні документи, що підтверджуються спадкування земельної ділянки. З ОСОБА_3 , відповідно до її власноручно написаної заяви, також було укладено відповідний договір строком 49 років. Разом з цим у зв`язку із відсутністю реєстратора, а потім із початком бойових дій, а також у зв`язку із подальшою смертю ОСОБА_3 вказаний договір зареєстровано не було. Таким чином дійсним залишається договір попереднього власника ОСОБА_2 від 10.06.2013 у редакції додаткової угод від 14.08.2015. У 2013 році ОСОБА_2 отримав на пай продукцію, а саме соняшник 100 кг, пшениця 1000 кг, кукурудза 400 кг, ячмінь 300 кг, цукор 50 кг, яка оцінена на суму 3211.67 грн. Відповідно до п. 44.3.2 Податкового кодексу України строк зберігання 1825 днів (5 років) стосується первинних та фінансових документів юридичних осіб, в тому числі і касові ордери (прибутковий та видатковий), таким чином оригінали видаткових ордерів знищено за закінченням строку зберігання останніх. Разом з цим надали копію податкового розрахунку по формі 1 ДФ за 3 та 4 квартали 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_2 нараховано відповідні кошти. У подальшому у 2014 році ОСОБА_2 виплачено 4109,75 гривень, що також підтверджується відомостями податкового розрахунку по формі 1 ДФ за 3 квартал 2014 року (рядок номер 82). У подальшому у 2015 ОСОБА_2 виплачена збільшена сума орендної плати, ще й за два роки наперед, а саме 10109,75 грн, що підтверджується формою 1 ДФ за 1 квартал 2015 року (рядок 31) та за 3 квартал 2015 року (рядок 151). Власне завдяки виплаті грошей наперед та збільшення орендної плати ОСОБА_2 погодився продовжити строк дії договору. У зв`язку із смертю ОСОБА_2 та відсутністю спадкоємця у період з 2015 по 2020 рік виплата не проводилась, разом з цим по паю проводилось нарахування орендної плати із систематичним одностороннім підвищенням з боку підприємства. Так за цей період нараховано було 48 000 гривень (і це при тому що у договорі зафіксована орендна плата розміром 3635 грн.), які були невідкладена виплачені ОСОБА_3 після її звернення до ПП «Агропрогрес» із відповідними документами. Таким чином станом на грудень 2020 року будь-яких заборгованостей по земельній ділянці не було. У подальшому ОСОБА_5 оформила позику в рахунок орендної плати по земельній ділянці розміром 60 тисяч гривень, яка була виплачена на її картку згідно відповідного договору позики. Копії відомостей про нарахування коштів та договору позики додаються. Таким чином відповідно до договору позики, укладеного між ОСОБА_3 , як спадкоємицею земельної ділянки та ПП «Агропрогрес» як орендатором земельної ділянки, по вказаній земельній ділянці зафіксовано орендну плату розміром 12607 грн. (що у майже 4 рази вище за базовий розмір визначений договором оренди) яка виплачена наперед по 2025 рік. Так, позивач стверджує та посилається як на одну із підстав позову що додаткову угоду слід розірвати у дзвяку із невиконанням стороною обов`язків по договору, та, як аргумент на своє твердження наводить той факт, що ОСОБА_5 роками не отримувала орендну плату від ПП «Агрпрогрес». При цьому позивач, яка, по її словам, чи майже не мешкала разом з померлою ОСОБА_3 , не звернула уваги, що ОСОБА_5 оформила право власності на спірну ділянку лише 12.08.2020, що підтверджується витягом який ОСОБА_3 надала до ПП «Агропрогрес», до якого вона звернулась восени 2020 року та негайно отримала усі нараховані кошти, що підтверджуються відповідними видатковими ордерами. Крім цього, позивач зробила висновок про підробку підпису ОСОБА_2 у додатковій угоді дослідивши виключно копію його паспорту, без будь-яких інших відомостей чи інформації. При цьому звернув увагу суду, що позивач не заперечує підпис ОСОБА_2 на самому договорі оренди від 2013 року, при тому, що цей підпис та підпис у додатковій угоді візуально ідентичні. Крім того, позивач не бере до уваги власноручно написану заяву ОСОБА_2 про продовження строку дії договору. Також зазначив, що з тексту позовної заяви незрозуміло чи вважає позивач підставою для розірвання додаткової угоди саме невиконання умов договору чи недійсність підпису. Також незрозумілим є чи позивач просить розірвати додаткову угоду чи визнати її недійсною, чи вважає позивач спірний договір таким що не відбувся, чи вважає позивач що у договорі відсутні певні істотні умови тощо. Така невизначеність цілей позивача унеможливлює якісну підготовку відзиву, оскільки незрозуміло на що саме позивач посилається та яка його мета. Так, позивач просить розірвати додаткову угоду від 10.06.2013 укладену між ОСОБА_2 та ПП «Агропрогрес». Разом з цим така додаткова угода ніколи між сторонами не укладалась, тому фактично, предмет позову відсутній, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Ухвалою суду від 16 грудня 2024 року у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, на час проведення експертизи провадження у справі було зупинено.
12 лютого 2025 року на адресу надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, а саме: надання додатково достовірних вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_2 , які можуть міститися в оригіналах офіційних та різнохарактерних документах: нотаріальних документах (заявах, довіреностях, заповітах тощо), у квитанціях, у відомостях на отримання пенсії чи матеріальної допомоги, виконаних у період, наближений до часу виконання досліджуваних документів, зокрема з 2010 по 2015 роки (Відповідно до п. 1.3- 1.9 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Мін`юсту України від 08.10.1998 №53/5, вільні зразки повинні надаватися, по можливості, не менше ніж у 15 документах, виключно оригінали документів). Крім того, експерт просить уточнити чи дійсно належить підпис ОСОБА_2 , що міститься у платіжній відомості №2 за липень 2015 рік, оскільки вказаний підпис вирізняється за рядом загальних і окремих ознак від інших підписів, наданих у якості порівняльного матеріалу ОСОБА_2 . Для виконання клопотання експерт повернув матеріали цивільної справи №624/695/24 до суду.
Ухвалою суду від 13 лютого 2025 року провадження у справі було поновлено.
19.03.2025 до суду надійшла заява від позивача про зміну підстав позову. Заяву обґрунтовує тим, що проведення судової почеркознавчої експертизи неможливе з поважних підстав так як експертом повернуті матеріали справи без проведення експертизи, оскільки позивач не має додаткових підписів ОСОБА_2 , а лише кількість примірників підпису ОСОБА_7 , - більше 5-ти, тому вважає за необхідне змінити підставу позову, а саме, обставин на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Згідно договору оренди земельної ділянки №6323155100:09:003:0006 загальною площею 4,2023 га та додаткової угоди від 14.08.2015 укладеної з ОСОБА_2 . Земельна ділянка перебуває в оренді у відповідача. Згідно з п. 1 договору оренди орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кегичівської селищної ради. Відповідно до п. 8 Договору, договір укладено строком на 10 років з урахуванням додаткової угоди від 14.08.2015 п. 8 укладено на 49 років. Пунктом 37 Договору передбачено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку на який йог обуло укладено, придбання орендарем земельної ділянки у власність, викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом, ліквідації юридичної особи – орендаря, договір припиняється також в інших випадках передбачених законом. Тобто договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Пунктом 9 Договору передбачено, що становить не менше 3.0% від грошової оцінки земельної ділянки або у вигляді натуральної оплати згідно з додатку до договору оренди земельної ділянки. Відповідно до п. 10 Договору, обчислення орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Відповідно до п. 11 Договору. Орендна плата вноситься у такі строки до 01.12. поточного року, один раз на рік. Отже, з урахуванням п.п. 8,9-11 Договору, власнику ОСОБА_3 , яка оформила спадщину після смерті ОСОБА_7 не сплачувалася орендна плата з 2020 року, що є порушенням умов договору, п. 37 – договір припиняється також в інших випадках передбачених законом, тобто систематична несплата орендної плати п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України. Підставою розірвання договору оренди землі згідно з п. «д» ч.1 ст. 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма в такому випадку є самостійною та достатньою і звертатися до більш загальної норми ч. 2 ст. 651 ЦК України немає потреби. Відповідач не сплачував орендну плату з 2020 року по 2025 рік, що є 2 і більше рази. Позивач, яка власник не отримувала будь-яких коштів взагалі. Наданий відповідачем, договір оренди земельної ділянки від 12.11.2020 не має інформації щодо виплати орендної плати ОСОБА_8 . Та даний договір не внесений до Реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 13 Договору, розмір орендної плати переглядається один раз у 3 роки, що було порушено відповідачем. Згідно з п. 14 Договору, у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,1% несплаченої суми за кожен день прострочення, що також не виконується відповідачем.
11.04.2025 від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, а саме, з ГУ ДПС у Харківській області інформації щодо сплати ПП «Агропрогрес» (код ЄДРПОУ 00707998) всіх податків та зборів при сплаті орендної плати згідно з договором оренди від 10.06.2013 та додаткової угоди від 14.08.2015 за оренду земельної ділянки з кадастровим номером 63233155100:09:003:0006 площею 4.2023 га по орендодавцю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 за період з 2013 по 2015 рік, та ОСОБА_3 , (РНОКПП НОМЕР_2 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 2021 по 2022 роки.
Ухвалою суду від 15 квітня 2025 року було прийнято заяву позивача про зміну підстав позову та задоволено клопотання про витребування доказів.
20 травня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав викладених ним при поданні відзиву на первісний позов.
Ухвалою суду від 20 травня 2025 року задоволено клопотання про витребування доказів, зобов`язано Головне управління Державної податкової служби у Харківській області надати до суду інформацію щодо причин незазначення у листі №10162/5/20-40-24-14-11 від 09.05.2025 інформації про нараховані ПП «Агропрогрес» (код ЄДРПОУ 00707998) доходи на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до податкових розрахунків, що додаються.
Ухвалою суду від 08 вересня 2025 року було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Каніщевої В.С. про забезпечення позову у цій справі.
23.09.2025 до суду для виконання надійшла ухвала Харківського апеляційного суду від 19.09.2025, відповідно до якої суд апеляційної інстанції витребовує з Кегичівського районного суду Харківської області цивільну справу №624/695/24 за позовом ОСОБА_1 до ПП «Агропрогрес» про розірвання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки. Справа витребовується у зв`язку з поданням апеляційної скарги на ухвалу суду від 08.09.2025 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 24 вересня 2025 року провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ПП «Агропрогрес» про розірвання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки було зупинено до перегляду в порядку апеляційного провадження ухвали Кегичівського районного суду Харківської області від 08.09.2025 про відмову у забезпеченні позову.
21.10.2025 на адресу суду з Харківського апеляційного суду надійшла справа, з ухвалою від 03.10.2025 про повернення справи до суду першої інстанції для належного оформлення та направленням суду копій матеріалів цивільної справи необхідних для розгляду справи.
Ухвалою суду від 22.10.2025 поновлено провадження у справі та справа призначена до підготовчого судового засідання.
Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 03 грудня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 23 грудня 2025 року о 14-30 годині в приміщенні Кегичівського районного суду Харківської області за адресою: с-ще Кегичівка, Берестинський район, Харківська область, вул. Миру, 26, зал № 2.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначила, що відповідач не сплачував орендну плату після смерті як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 , а тому є всі підстави для задоволення позовних вимог. Також повідомила, що вона, як спадкоємець після смерті ОСОБА_3 відразу сповістила орендаря про вступ у спадщину, але орендної плати не отримала. Зазначила, що нею при отриманні довідки з ДПС про доходи було з`ясовано, що їй нарахована орендна плата за спірну земельну ділянку за 2024, 2025 роки у розмірі 16000 гривень, але вона їх не отримувала. Також повідомила, що нею вчинялися дії щодо досудового вирішення спору, які залишилися без результату. 
В судовому засідання представник позивача адвокат Каніщева В.С. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. Зазначила, що позивач є власником зазначеної земельної ділянки згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.02.2024. Після отримання спадщини направила відповідачу лист щодо спадкування земельної ділянки та просила надати копії договору оренди б/н від 10.06.2013 та додаткової угоди від 14.08.2015 з підстав викладених у позовній заяві та заяві про зміну підстав позову. Крім цього, просила стягнути з відповідача судові витрати та зазначила, що нею протягом п`яти днів після проголошення позову буде подана заява про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Також повідомила про те, що при подачі позовної заяви та заяви про зміну підстав позову було не вірно вказана дата підписання додаткової угоди, а саме зазначена дата 10.06.2013 року, що є помилкою, в зв`язку з чим просила вважати дату підписання додаткової угоди саме 14.08.2015.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, надіслав на адресу суду заяву в якій просив провести розгляд справи за відсутності представника та винести рішення з урахуванням поданих відзивів на позовну заяву та заяву про зміну підстав позову.
Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, які не заперечувалися сторонами у справі.
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,2023 га, кадастровий номер 6323155100:09:003:0006, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області, отриманої після смерті ОСОБА_3 , згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом НТА № 632691 від 16 лютого 2024 року, з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2144407263231, номер відомостей про речове право 53731434. Підстава внесення запису свідоцтво про право на спадщину номер 187 від 16.02.2024.
Спадкодавець позивача – ОСОБА_3 була власником спірної земельної ділянки площею 4,2023 га, кадастровий номер 6323155100:09:003:0006, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області, на підставі рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 30.06.2020 у справі за № 624/333/20, яке було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.08.2020, з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2144407263231, номер відомостей про речове право 37725769. Підстава внесення запису рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 30.06.2020 у справі за № 624/333/20.
Спадкодавець ОСОБА_3 – ОСОБА_2 , був власником спірної земельної ділянки площею 4,2023 га, кадастровий номер 6323155100:09:003:0006, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області та 10 червня 2013 року уклав з Приватним підприємством «Агропрогрес» договір оренди земельної ділянки № б/н з кадастровим номером 6323155100:09:003:0006.
Відповідно до пунктів 1-2 договору оренди землі орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне володіння і користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 4,20 га, у тому числі ріллі 4,20 га, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області.
Кадастровий номер земельної ділянки – 6323155100:09:003:0006, площа – 4,20 га, НГО земельної ділянки складає 117515,12 грн.
Відповідно до пункту 9 Договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3635 гривень, що становить не менше 3 % від грошової оцінки земельної ділянки або у вигляді натуральної оплати згідно додатку договору оренди земельної ділянки.
Відповідно до п. 10 Договору обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.
Відповідно до п. 11 Договору орендна плата вноситься орендарем один раз на рік до 01 грудня поточного року.
Згідно п. 8 Договору - договір укладено строком на 10 років.
Даний договір був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.05.2014, номер запису про інше речове право 5771793. Підстава виникнення іншого речового права договір оренди землі № б/н від 10.06.2013, підстава внесення запису – рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 13289315 від 24.05.2014.
Потім, 14 серпня 2015 року ОСОБА_2 уклав з Приватним підприємством «Агропрогрес» додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 10.06.2013. Відповідно до умов угоди був змінений пункт 8 Договору оренди земельної ділянки від 10.06.2013, а саме строк дії договору встановлений на 49 років. Інші умови Договору не змінювалися та залишаються чинними у тій редакції, в якій вони викладені Сторонами раніше. 
Дана додаткова угода була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.05.2014, номер запису про інше речове право 5771793. Підстава виникнення іншого речового права договір оренди землі № б/н від 10.06.2013, додаткова угода до договору оренди землі від 10.06.2013, підстава внесення запису – рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 13289315 від 24.05.2014.
Орендна плата ОСОБА_2 за період з 2013 року по 2015 рік виплачувалася, що підтверджується податковими розрахунками по формі 1 ДФ за 3 та 4 квартали 2013 року, за 3 квартал 2014 року (рядок номер 82), за 1 квартал 2015 року (рядок 31) та за 3 квартал 2015 року (рядок 151).
В період з 2015 року по 2020 рік орендна плата не виплачувалася, в зв`язку з відсутністю спадкоємців після смерті ОСОБА_2 .
Після отримання спадщини ОСОБА_3 , звернулася до відповідача з заявою про отримання орендної плати після смерті ОСОБА_2 , та 03.12.2020 року отримала орендну плату у розмірі 7000 гривень, що підтверджується видатковим касовим ордером (том 1, а.с. 117) та 41000 гривень, що підтверджується видатковим касовим ордером (том 1, а.с. 118). 
Крім цього, 12 листопада 2020 року ОСОБА_3 уклала з Приватним підприємством «Агропрогрес» договір оренди земельної ділянки № б/н з кадастровим номером 6323155100:09:003:0006.
Відповідно до пунктів 1-2 договору оренди землі орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне володіння і користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 4,2023 га, у тому числі ріллі 4,2023 га, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Кегичівського району Харківської області.
Кадастровий номер земельної ділянки – 6323155100:09:003:0006, площа – 4,2023 га, НГО земельної ділянки складає 154551,18 грн.
Відповідно до пункту 9 Договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 15661,00 гривень, що становить не менше 3 % від грошової оцінки земельної ділянки або у вигляді натуральної оплати згідно додатку договору оренди земельної ділянки.
Відповідно до п. 10 Договору обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.
Відповідно до п. 11 Договору орендна плата вноситься орендарем один раз на рік до 31 грудня поточного року.
Згідно п. 8 Договору - договір укладено строком на 49 років.
Але даний договір не був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Потім, 16 лютого 2021 року між ОСОБА_3 та відповідачем ПП «Агропрогрес» був укладений договір позики (т. 1, а.с. 119). 
Відповідно до п. 1 договору позики позивач ОСОБА_3 отримала грошові кошти у розмірі 60000 гривень, строком до 31 грудня 2025 року.
Пунктом 3 договору позики передбачено, що позикодавець вираховує кошти щорічно із виплати за орендну земельної ділянки кадастровий номер 6323155100:09:003:0006, загальною площею 4,2023 га, згідно договору оренди земельної ділянки у розмірі 100% річної орендної плати до повного погашення. Річна орендна плата, після вирахування всіх податків, згідно договору оренди земельної ділянки від 12.11.2020 становить 12607,00 гривень. Графік погашення позики складає: 2021 рік – 12607,00 гривень; 2022 рік – 12607,00 гривень; 2023 рік – 12607,00 гривень; 2024 рік – 12607,00 гривень; 2025 рік – 12607,00 гривень. Після погашення всієї суми позики в 2025 році у позичальника до виплати залишається 3035 гривень.
Як вбачається з відомостей нарахування коштів № 20 ХОД АТ «Райффайзен банк Аваль» м. Харків від 23.02.2021 на картковий рахунок ОСОБА_3 були зараховані кошти у розмірі 60000,00 гривень (т. 1, а.с. 116). 
Позивач у своїх доводах посилається на те, що орендар не проводив оплату орендної плати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також їй, як спадкоємцю після смерті ОСОБА_3 . Тому вона була змушена звернутися за захистом свого порушеного права до суду.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Частиною першою статті 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства -ЗК України,Законом України «Про оренду землі».
Згідно зі статтею 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору (пункт 1 частини першої статті 611 ЦК України).
Частиною 2 ст. 409 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.
Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Зокрема, на підставі договору в орендодавця виникає обов`язок передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а в орендаря - обов`язок використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства та сплачувати орендну плату в порядку і розмірі, встановленому договором або законом.
Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина перша статті 15 Закону України «Про оренду землі»).
Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України) (стаття 21 Закону України «Про оренду землі»).
Положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця, зокрема передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 499/895/19.
Відповідно до системного аналізу глави 58 ЦК України оренда земельної ділянки є різновидом найму майна, а тому загальні положення про найм (оренду) застосовуються до регулювання відносин з найму (оренди) земельної ділянки, якщо інші правила не передбачено спеціальним Законом. Положення Закону України «Про оренду землі» не забороняють застосування до відносин з оренди землі наведених загальних положень, викладених в статті 762 ЦК України (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 399/935/16-ц (провадження № 61-304св17)).
Щодо розірвання договору оренди земельної ділянки, то суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України правила цього Кодексу застосовуються, зокрема й до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Одним із видів використання природних ресурсів є використання земель, зокрема й на підставі права оренди землі. Отже, за правилами частини першої статті 9 ЦК України правила цього Кодексу застосовуються до регулювання земельних відносин лише у випадках, коли такі відносини не врегульовані «іншими актами законодавства», до яких відносяться ЗК України, Закон України «Про оренду землі» та інші законодавчі акти з питань регулювання земельних відносин.
Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України).
Правилами частини першої статті 2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Отже, оренда землі є окремим випадком найму майна, загальні правила якого визначені приписами цивільного (приватного) права. Відповідно й законодавче регулювання підстав припинення права оренди землі складається з норм цивільного та земельного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі ст. 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Істотними умовами договору оренди землі, в тому числі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»).
У відповідності до ст.ст. 21-23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється як правило у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральні формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.
Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати (стаття 24 цього Закону).
За загальним правилом частини першої статті 651 ЦК України, яке застосовується до будь-яких цивільних (приватноправових) правовідносин з приводу зміни або розірвання цивільних (приватноправових) договорів, така зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Винятком з цього правила (про те, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін) є приписи частини другої статті 651 ЦК України, що надають суду повноваження зі зміни або розірвання договору (без наявності згоди сторін), проте у випадках, визначених законом. Тож загальне правило про розірвання та зміну договору без згоди сторін на підставі рішення суду передбачене у частині другій статті 651 ЦК України, що визначає універсальні засади, застосовні до усіх видів приватноправових договорів.
З огляду на наведені правила абзацу першого частини другої статті 651 ЦК України як цивільне законодавство, так і земельне передбачає окремі приклади його застосування, що мають характер загальних для усіх цивільних відносин (у разі істотного порушення цивільного договору іншою стороною), а також характер спеціалізованих - для інших приватноправових договорів та для інших окремо застережених у законі видів порушень цивільних договорів (зокрема, окремі правила статті 141 ЗК України, застосовні до догорів оренди землі), як це буде проілюстровано далі.
Спеціальними у врегулюванні розірвання договору оренди землі є приписи статті 32 Закону України «Про оренду землі», а також статті 141 ЗК України, пункт «д» частини першої якої передбачає, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Так, пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) вказано, що «зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Тож функціональним призначенням ЦК України у врегулюванні спірних відносин є деталізація та диференціація факту систематичної несплати орендної плати як підстави припинення договору оренди землі шляхом його розірвання. Ця деталізація та диференціація здійснюється відповідно до частини другої статті 651 ЦК України, якою передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Водночас істотним, відповідно до цієї норми права, є таке порушення стороною договору його умов, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.
Потреба деталізації та диференціації систематичної несплати орендної плати під час застосування пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України обумовлена надзвичайно узагальненим формулюванням категорії «систематична несплата земельного податку або орендної плати» як однієї з підстав припинення права оренди землі.
Оскільки на практиці така систематична несплата може бути повною або частковою (недоплата), то цілком очевидно, що законодавець врегулював відносини оренди землі з огляду на те, що специфічні підстави припинення права оренди землі, зокрема за систематичну повну несплату орендної плати за землю, визначені відповідними нормами ЗК України, а нормами ЦК України надається можливість додаткової оцінки саме часткової несплати (недоплати) орендної плати за землю та її кваліфікації як істотного порушення договору в контексті з`ясування наявності підстав для його розірвання.
До того ж потрібно враховувати, що коли норма закону закінчується словами «якщо інше не встановлено законом або договором» (або інше подібне формулювання), як от в частині першій статті 651 ЦК України, то це означає, що правила спеціального закону або домовленість сторін договору можуть скасувати дію відповідної загальної правової норми шляхом запровадження іншого правила поведінки, розрахованого на ту ж саму фактичну ситуацію, на яку була розрахована така норма.
Утім, у частині другій статті 651 ЦК України використано дещо іншу формулу закінчення «та в інших випадках», що дозволяє зробити висновок, що правило, викладене у цій правовій нормі, не може бути скасоване (ані спеціальним законодавством, ані домовленістю сторін), а може бути винятково доповнене - спеціальним законодавством або домовленістю сторін.
З наведеного можна зробити висновок, що приписи про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та правила частини другої статті 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать одні одним, а навпаки - доповнюють одні одних.
Щодо розірвання договору оренди землі на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України.
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).
Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.
Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також орендної плати за водний об`єкт (абзац п`ятий частини першої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).
Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт (частина друга статті 25 Закону України «Про оренду землі»).
Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин.
Відповідно до спеціальної норми частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
Згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Отже, для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня2024 року у справі № 629/2698/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23 та інші).
Щодо поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України, то його потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати.
Такий висновок є логічним та виправданим, оскільки поняття «несплата» та «недоплата» не є тотожними. Оскільки в конструкції згаданої правової норми не наведено жодного означення до слова «несплата», можна виснувати, що законодавець у згаданій правовій нормі не передбачив жодної альтернативи повної несплати, тобто не визначив, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є не лише систематична несплата, а й систематична недоплата орендної плати.
До того ж потрібно враховувати, що розмір недоплати може варіюватися орієнтовно від 1 % до 99 % суми належної орендної плати, що не може не впливати на ступінь порушення прав власника землі та оцінку істотності такого порушення.
Протилежне розуміння, а саме якщо вважати підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, зокрема й сплату орендної плати не в повному обсязі (часткове виконання зобов`язання), навряд чи буде справедливим та розумним, оскільки під дію цієї спеціальної норми права підпадатимуть і незначні (неістотні) порушення, наприклад систематична недоплата 1,00 грн зі 10 000,00 грн орендної плати. За таких обставин суди будуть змушені на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України розривати договори оренди землі всупереч принципу збереження договору.
Цей підхід надасть можливість орендодавцю вимагати розірвання договору оренди землі в тому разі, коли несплата орендної плати є частковою та зумовлена, зокрема, виникненням спору між сторонами з приводу порядку нарахування та розміру орендних платежів. Таке тлумачення норм права порушуватиме баланс інтересів сторін у договірних відносинах, надавши власнику землі більше переваг у порівнянні з її орендарем.
Потрібно враховувати, що правова природа відносин оренди землі, яка зазвичай передбачає тривале використання такого об`єкта цивільних прав і сталість таких відносин, відповідає інтересам цивільного обігу загалом. Ба більше, використання земельної ділянки завжди пов`язане з неодмінними витратами орендаря на її утримання відповідно до цільового призначення цієї ділянки.
Якщо дотримуватися згаданого протилежного підходу, то договір буде під постійною загрозою його розірвання, що порушить принцип сталості відносин з використання землі, що своєю чергою стимулюватиме орендаря ставитися до орендованої земельної ділянки у споживацький спосіб, не дбати про неї, не вкладати кошти у покращення чи належне утримання такого особливого виду майна, тобто призведе до того, що орендар не буде обирати таку поведінку, яка більшою мірою відповідала б ознакам доброго господаря стосовно орендованої ним землі.
Тож підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма у такому випадку є самостійною та достатньою, і звертатися до більш загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби, оскільки вона передбачає саме додаткову (до основної) підставу для розірвання договору оренди землі.
Щодо можливості розірвання договору оренди землі на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.
Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору.
У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.
Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.
Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.
Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.
Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.
Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).
Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управленої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.
Також потрібно враховувати, що у відносинах оренди землі основним їх регулятором, крім спеціального законодавства, є договір оренди землі. Враховуючи, що договір є регулятором відносин з використання земельної ділянки, на ці відносини поширюються правила статті 3 ЦК України, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тож і приписи чинного законодавства, і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад статті 3 ЦК України. Відповідно істотність за абзацом другим частини другої статті 651 ЦК України має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин.
У разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначеного умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України у разі істотності порушення договору іншою стороною.
Якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Так, частинами 1-3 статті 762 ЦК України визначено, що за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.
Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна.
За змістом ст.ст. 21, 22, 23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.
Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.
Аналіз ч. 3 ст. 762 ЦК України дозволяє стверджувати, що договором найму або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Це правило розраховано на те, щоб на майбутнє можна було змінювати або навіть забезпечити автоматичну зміну розміру плати за користування. Зокрема, сторони в договорі найму можуть встановити, що: розмір плати за користування за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць; плата за користування підлягає індексації.
Хоча природа як індексації нормативної грошової оцінки, так і індексації орендної плати базується на індексі споживчих цін, обрахованих Державною службою статистики України, проте механізми їх застосування є різними як за правовим змістом, так і за суб`єктами застосування. Зокрема, індексація нормативної грошової оцінки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, із застосуванням певної методики (стаття 289 ПК України).
Отже, за загальним правилом, індексувати необхідно лише орендну плату, якщо інше не передбачено у договорі оренди. Індексація ж нормативної грошової оцінки має використовуватися, як правило, для визначення розміру земельного податку за відсутності договору оренди земельної ділянки. Якщо обов`язкова індексація нормативної грошової оцінки не визначена у договорі, то обчислення орендної плати відбувається відповідно до частини третьої статті 21 Закону України «Про оренду землі» (індексується лише орендна плата).
За загальним правилом, індексація орендної плати здійснюється шляхом корегування суми орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції у місяцях, що минули з дати визначення орендної плати за базовий місяць.
При цьому, базовим місяцем вважатиметься місяць, у якому востаннє змінювалася (чи підлягала перегляду) орендна плата, тобто місяць, з якого почала діяти нова нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23.
Варто зазначити, що позивачем та її представником – адвокатом Каніщевою В.С. в судовому засіданні не заперечувався факт укладення ОСОБА_3 договору позики від 16.02.2021 та не оспорювався факт отримання нею грошових коштів в позику.
Даючи оцінку договору позики та доводам сторони позивача щодо неї суд зазначає наступне.
В постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, провадження № 61-18730св20; від 28 серпня 2024 року у справі № 755/21821/21, провадження № 61-1189св24) зазначено, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема зазначеним у статті 3 ЦК України.
За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.
Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.
Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.
Щодо обрання варіанту реалізації розсуду суду у контексті застосування його у системному зв`язку з нормами законодавчих актів, а саме статей 3, 549, 628, 629 ЦК України та статті 61 Конституції України слід керуватися визначеним частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відтак реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи.
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
З огляду на викладене суд вважає, що ОСОБА_3 було добровільно укладено договір позики, за яким вона отримала в позику 60000 грн. та зобов`язалася повернути суми позики в строк до 31.12.2025. Вказаний договір позики не оскаржувався в судовому порядку, а відтак є дійсним, що не заперечувалось сторонами.
Зважаючи на викладене, суд погоджується з тим, що відповідач мав право погашати заборгованість за договором позики за рахунок орендної плати.
Нормами статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що розмір орендної плати визначається у договорі, а її обчислення (для сплати) здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором. Законодавчо не передбачено автоматичної зміни розміру орендної плати за договором оренди землі з урахуванням щорічної індексації нормативної грошової оцінки. Хоча природа як індексації нормативної грошової оцінки, так і індексації орендної плати базується на індексі споживчих цін, обрахованих Державною службою статистики України, однак індексація нормативної грошової оцінки не є тотожною індексації орендної плати. Водночас, з урахуванням положень статті 21 Закону України «Про оренду землі» та принципу свободи договору, сторони договору оренди землі можуть передбачити саме автоматичну щорічну індексацію нормативної грошової оцінки для визначення розміру орендної плати за договором оренди землі. Проте у такому разі, зважаючи на природу індексації, одночасна подвійна індексація орендної плати та індексація нормативної грошової оцінки не повинна застосовуватися.
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 193/805/20.
Крім цього, частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» регламентовано, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
За частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII).
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Питання вірогідності доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Суд оцінює докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри" (постанова Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20).
У судовому засіданні встановлено, що відповідач сплачував орендну плату орендодавцям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , починаючи з 2013 року 2023 рік в повному обсязі, що підтверджується наданими відповідачем копіями звітів форми 1-ДФ за 3 та 4 квартали 2013 року, за 3 квартал 2014 року (рядок номер 82), за 1 квартал 2015 року (рядок 31), за 3 квартал 2015 року (рядок 151), видатковими касовими ордерами від 03.12.2020 (том 1, а.с. 117-118) та відомостями нарахування коштів № 20 ХОД АТ «Райффайзен банк Аваль» м. Харків від 23.02.2021 (т. 1, а.с. 116). У зв`язку з чим порушення відповідачем строків оплати орендної плати відсутні.
Крім цього, окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, на думку суду є те, що орендодавцем ОСОБА_2 та після його смерті спадкоємцем ОСОБА_3 , які були сторонами договору оренди позови до суду з приводу розірвання договору оренди та додаткової угоди до нього не надходили. Тобто за життя, орендодавці не зверталися до суду з приводу порушення їхніх прав щодо укладення договору оренди № б/н від 10.06.2013 та додаткової угоди до договору від 14.08.2015 та з приводу несплати орендної плати. Таким чином, проаналізувавши докази, долучені до позову, суд вважає, що позовні вимоги щодо невиплати орендної плати ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ґрунтуються на припущеннях, що є порушенням ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
Також, суд зазначає, що позивач по справі звернулася до суду з позовом 06.08.2024, а прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 16.02.2024, тобто строк сплати орендної плати на момент звернення до суду відповідно до умов договору оренди землі № б/н від 10.06.2013, ще не настав. В процесі розгляду справи стороною позивача не надано належних та допустимих доказів щодо несплати відповідачем орендної плати на користь позивача, лише в судовому засіданні позивачем було зазначено, про те, що за 2024 та 2025 роки їй нараховувалася орендна плата, про що їй стало відомо з довідки ДПС. Але також не надала з цього приводу жодного доказу. Тому, суд зазначає, що сторона позивача не надала доказів несплати відповідачем орендної плати за користування землею з посиланням на дані ДПС як було зазначено в судовому засіданні позивачем.
Отже, даючи оцінку дослідженим доказам та встановленим у судовому засіданні обставинам справи, суд прийшов до переконання, що позивачкою не доведено належними і допустимими доказами, що відповідачем порушено її право, оскільки з досліджених доказів, судом встановлено, що позивачем не підтверджено наявність заборгованості по сплаті орендної плати, що унеможливлює встановлення порушення відповідачем її прав.
Суд також звертає увагу, що представником позивача – адвокатом Каніщевою В.С. в судовому засіданні було зазначено, про те, що при складанні позовної заяви була допущена описка в зазначені дати укладення додаткової угоди до договору земельної ділянки від 10.06.2013, тому просила розірвати додаткову угоду від 14.08.2015 до договору оренди земельної ділянки від 10.06.2013, що судом розцінюється, як зміна предмету позову, що є неприпустимим.
Таким чином суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Суд, також звертає увагу, що у разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само у разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо, у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо. Такий спосіб захисту буде ефективним та пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).
Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права оренди щодо земельної ділянки, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і надалі, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить забезпечення проведення державної реєстрації прав.
Відповідно до ч. 4 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Згідно з абз. 1 ч. 2 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.
Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц.
При цьому, за змістом положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17.
Враховуючи вищевикладене, та, зокрема те, що в даній цивільній справі позовна вимога про скасування державної реєстрації права оренди щодо земельної ділянки є похідною від позовних вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки, то суд, вважає позовну вимогу про скасування державної реєстрації права оренди щодо земельної ділянки небунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.
Окрім наведеного, суд наголошує, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
А тому, суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відтак, суд з огляду на викладене зазначає, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені сторонами у справі, які мають значення для вирішення даного спору.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268, 354 ЦПК України, 

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агропрогрес» про розірвання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлений 05 червня 2026 року.

Повне найменування (ім`я) сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянка України, паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Кегичівським РВ УМВС України в Харківській області 26.09.2020, РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник позивача: Адвокат Каніщева Віта Сергіївна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2656 від 26.03.2019, ордер серії ВІ № 1227025 від 26.06.2024, адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .
Відповідач: Приватне підприємство«Агропрогрес», код ЄДРПОУ 00707998, місцезнаходження: вул. Ювілейна, буд. 3, с-ще Кегичівка, Берестинського району, Харківської області, 64003.

Суддя Т.В. Богачова