ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 359/502/26 Головуючий у 1 інстанції: Борець Є.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.
Суддів Кузьмишиної О.М.
Ключковича В.Ю.
За участю секретаря Ольшевської Ж.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 06 січня 2026 року № 2166 про притягнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП) із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу;
- закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за частиною 3 статті 210-1 КУпАП на підставі статті 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, передбачених частиною 9 статті 38 КУпАП.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, оскільки він не був належним чином повідомлений про необхідність проходження повторного медичного огляду, а відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу такого повідомлення. Крім того, апелянт зазначає, що постанова була винесена після спливу строків притягнення до адміністративної відповідальності, що прямо суперечить вимогам статті 38 КУпАП та є самостійною і достатньою підставою для її скасування.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06 січня 2026 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення прийнято постанову №2166 (а.с. 22-24, 48-49), якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн 00 коп.
Згідно змісту оскаржуваної постанови, підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності стали встановлені ІНФОРМАЦІЯ_1 обставини щодо непроходження ним, як військовозобов`язаним, який 26.04.2011 був визнаний обмежено придатним до військової служби, повторного медичного огляду з метою визначення придатності до військової служби у строк до 05 червня 2025 року.
У постанові зазначено, що вказані обставини були виявлені 24 грудня 2025 року під час звірки військово-облікових даних за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (ІКС «ІНФОРМАЦІЯ_2») та, на думку відповідача, свідчили про порушення ОСОБА_1 вимог пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 березня 2024 року №3621-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» (у редакції Закону України від 12 лютого 2025 року №4235-ІХ), відповідальність за яке передбачена частиною третьою статті 210-1 КУпАП.
Не погоджуючись із вищевказаною постановою про адміністративне правопорушення, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 210-1 КУпАП передбачено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Так, за приписами частини 1 статті 210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У відповідності до частини 3 статті 210-1 КУпАП, вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 9 КУпАП встановлено, що правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
В силу вимог статті 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.
За приписами статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справ про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ураховуючи викладене, висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення повинні ґрунтуватися на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи та наданих доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06 січня 2026 року №2166 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн.
Відповідно до оскаржуваної постанови, військовозобов`язаний ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 березня 2024 року №3621-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» (у редакції Закону України від 12 лютого 2025 року №4235-ІХ), оскільки, будучи визнаним обмежено придатним до військової служби, у строк до 05 червня 2025 року не пройшов повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби.
Так, 04 травня 2024 року набрав чинності Закон України від 21.03.2024 № 3621-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист».
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення вищевказаного Закону, установлено, що громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Такі громадяни зобов`язані самостійно звернутися до ІНФОРМАЦІЯ_3 (військовозобов`язані та резервісти Служби безпеки України - до Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, військовозобов`язані та резервісти розвідувальних органів України - до відповідного підрозділу розвідувальних органів України) або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про відсутність у нього обов`язку проходження повторного медичного огляду за відсутності відповідного виклику або вручення повістки.
Так, зі змісту пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 березня 2024 року №3621-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» вбачається, що законодавцем прямо встановлено обов`язок громадян України віком від 25 до 60 років, які до набрання чинності цим Законом були визнані обмежено придатними до військової служби, до 05 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби.
При цьому наведеною нормою визначено не лише сам обов`язок проходження такого огляду, а й порядок його реалізації, відповідно до якого зазначені громадяни зобов`язані самостійно звернутися до ІНФОРМАЦІЯ_3 або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію.
Отже, із буквального змісту вказаних законодавчих приписів убачається, що проходження повторного медичного огляду поставлено законодавцем у залежність від активної поведінки відповідної особи, на яку покладено обов`язок самостійно ініціювати проходження військово-лікарської комісії, а не від вчинення ІНФОРМАЦІЯ_3 будь-яких додаткових дій щодо її виклику чи повідомлення.
Водночас положення Закону №3621-ІХ не містять вимоги щодо обов`язкового направлення таким особам повістки, вручення персонального повідомлення або здійснення інших заходів оповіщення як передумови виникнення чи виконання встановленого законом обов`язку щодо проходження повторного медичного огляду.
За таких обставин посилання апелянта на те, що він не отримував повістки чи іншого повідомлення про необхідність проходження військово-лікарської комісії, не спростовують факту невиконання ним покладеного законом обов`язку та не свідчать про відсутність у його діях ознак адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП.
Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що на момент винесення оскаржуваної постанови закінчилися строки притягнення його до адміністративної відповідальності.
Обґрунтовуючи зазначені доводи, апелянт посилається на те, що обов`язок пройти повторний медичний огляд мав бути виконаний до 05 червня 2025 року, а тому, на його думку, перебіг строку накладення адміністративного стягнення розпочався з 06 червня 2025 року та закінчився 06 вересня 2025 року.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що такі доводи ґрунтуються на помилковому ототожненні моменту вчинення правопорушення із моментом його виявлення.
Положеннями частини 1 статті 38 КУпАП визначено, що адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначених у частині сьомій цієї статті, та за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).
Відповідно до частини 7 статті 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.
Матеріали справи свідчать, що факт непроходження ОСОБА_1 повторного медичного огляду з метою визначення придатності до військової служби було встановлено ІНФОРМАЦІЯ_1 24 грудня 2025 року під час проведення звірки військово-облікових даних за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (ІКС «ІНФОРМАЦІЯ_2»), про що цього ж дня складено протокол про адміністративне правопорушення №2166.
Відтак, саме 24 грудня 2025 року є днем виявлення вказаного правопорушення у розумінні положень частини сьомої статті 38 КУпАП, а тому, передбачений цією нормою тримісячний строк для накладення адміністративного стягнення підлягає обчисленню саме з цієї дати.
Оскільки оскаржувану постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності прийнято 06 січня 2026 року, тобто, через дванадцять днів після виявлення правопорушення, колегія суддів дійшла висновку, що адміністративне стягнення накладено в межах строку, встановленого частиною сьомою статті 38 КУпАП.
Враховуючи вищевказане, позивачем не доведено протиправності оскаржуваної постанови ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06 січня 2026 року № 2166, а тому, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо доводів апелянта щодо безпідставного прийняття судом першої інстанції відзиву відповідача на позовну заяву, колегія суддів зазначає наступне.
Так, ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2026 року у даній справі відкрито провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та призначити судове засідання на 16 годину 00 хвилин 15 квітня 2026 року.
Також, судом ухвалено направити відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів, а також запропонувати: надіслати суду відзив на позовну заяву, всі письмові та електронні докази, заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; надіслати позивачу копію відзиву та доданих до нього документів.
Копію вищевказаної ухвали суду про відкриття провадження у справі ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав засобами поштового зв`язку 02.04.2026, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Водночас, відзив на позовну заяву подано відповідачем через підсистему «Електронний суд» 15 квітня 2026 року.
Відповідно до частини п`ятої статті 162 КАС України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.
Колегія суддів звертає увагу на те, що наведеною нормою КАС України визначено мінімальну тривалість строку для подання відзиву, який має бути встановлений судом.
Разом з тим, ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2026 року конкретний строк для подання відзиву у даній справі не визначався.
Крім того, відзив було подано до початку судового розгляду справи по суті.
За таких обставин твердження апелянта про подання відповідачем відзиву з порушенням встановленого процесуального строку є безпідставними.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). 
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 195, 243, 250, 286, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р. 

Судді Кузьмишина О.М.

Ключкович В.Ю.