ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/1189/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Принцевської Н.М.,
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.,

секретар судового засідання (за доручення головуючої судді): Романенко Д.С.;
за участю представників сторін:
від Прокуратури – Ленченко О.О.;
від Фізичної особи підприємця Полякової Наталії Григорівни – Полякова Н.Г.; Соколов Д.С.;
від Миколаївської районної державної адміністрації – не з`явився;
від Коблівської сільської ради – не з`явився;
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеліта Ленд" – не з`явився;
від Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" – не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Миколаївської обласної прокуратури та Фізичної особи підприємця Полякової Наталії Григорівни
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 (повний текст складено та підписано 20.10.2025) суддя: Мавродієва М.В.
по справі № 915/1189/24
за позовом Першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури 
до відповідачів:
1) Миколаївської районної державної адміністрації;
2) Коблівської сільської ради;
3) Фізичної особи підприємця Полякової Наталії Григорівни;
4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеліта Ленд";
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»
про усунення перешкод у користуванні землями державного лісового фонду шляхом визнання незаконними та скасування розпорядження, рішення, недійсними договору купівлі-продажу, свідоцтва про право власності, демонтажу (знесення) паркану,
(суддя першої інстанції Мавродієва М.В., дата та місце ухвалення рішення: 25.09.2025, Господарський суд Миколаївської області, м. Миколаїв),

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури (далі Прокурор) в інтересах держави звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Миколаївської районної державної адміністрації (далі Миколаївська РДА), як правонаступника Березанської районної державної адміністрації (далі Березанська РДА), Коблівської сільської ради (далі Сільська рада), Фізичної особи-підприємця Полякової Наталії Григорівни (далі ФОП Полякова Н.Г.), в якому просив суд усунути перешкоди державі в особі Миколаївської РДА у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом:
- визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської РДА від 12.12.2007 № 1477, яким затверджено проект землеустрою та надано приватному підприємцю Поляковій Н.Г. в оренду терміном на 49 років земельну ділянку площею 1 га, із земель Державного підприємства «Очаківське лісомисливське господарство» (далі ДП «Очаківське лісомисливське господарство»), під розміщення бази відпочинку за межами населеного пункту в межах території Сільської ради (далі розпорядження Березанської РДА);
- визнання незаконним та скасування рішення Сільської ради від 01.06.2012 №22 в частині затвердження звіту експертної грошової оцінки та продажу приватному підприємцю Поляковій Н.Г. земельної ділянки площею 1 га з кадастровим номером 4820982200:09:000:0450 по пр. Курортному, 49/1 у селі Коблеве (далі рішення Сільської ради);
- визнання недійсним укладеного 26.06.2012 між Сільською радою та Поляковою Н.Г. договору купівлі-продажу земельної ділянки (далі договір купівлі-продажу) та припинити право власності, яке 22.09.2015 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що вчинено запис № 11362249;
- визнання недійсним виданого Поляковій Н.Г. свідоцтва про право власності від 09.11.2010 на будинок сторожки площею 49,88 кв.м по пр. Курортному, 49/1 у селі Коблево (далі будинок сторожки);
- зобов`язання ФОП Полякової Н.Г. знести (демонтувати) бетонний паркан на земельній ділянці;
- зобов`язання ФОП Полякової Н.Г. повернути державі в особі Миколаївської РДА земельну ділянку.
Позов мотивований тим, що спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду та перебувала у постійному користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство», яким не приймалося жодного рішення про її вилучення або припинення права користування нею. Як і Кабінетом Міністрів України не приймалось жодного рішення щодо погодження зміни цільового призначення цієї земельної ділянки.
Однак в порушення приписів земельного законодавства, з перевищенням наданих законом повноважень, Березанською РДА в односторонньому та позасудовому порядку припинено право постійного користування ДП «Очаківське лісомисливське господарство» земельною ділянкою державного лісового фонду та передано її в довгострокову оренду Поляковій Н.Г. зі зміною цільового призначення землі – для комерційного використання під розміщення бази відпочинку.
При цьому, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством взагалі не було передбачено умови, за яких громадянин або ФОП міг би отримати в оренду землі лісогосподарського призначення зі зміною їх цільового призначення, а тому розпорядження Березанської РДА прийнято всупереч вимогам законодавства та з порушенням правового режиму використання земель державного лісового фонду.
Крім того, Прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря на відстані 340 метрів від урізу води, на неї встановлено та діють обмеження (типу 01.05.03 – прибережні захисні смуги вздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах), що виключає можливість її перебування у приватній власності фізичної особи, а тому рішення Сільської ради про продаж земельної ділянки Поляковій Н.Г. та укладений між ними договір купівлі продажу землі також суперечить вимогам законодавства.
Посилаючись на те, що земля лісогосподарського призначення, яка одночасно входить і у прибережну захисну смугу Чорного моря, за жодних обставин не може перебувати у приватній власності, Прокурор зазначав, що у даному випадку порушення прав держави щодо цієї ділянки не пов`язане з позбавленням володіння та підлягає захисту шляхом заявлення вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (негаторний позов), а саме: про визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської РДА, рішення Сільської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу із одночасним припиненням права власності на неї, а також про зобов`язання повернути земельну ділянку її власнику – Миколаївській РДА.
Також Прокурор зазначав, що відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 01.03.2021, земельна ділянка огороджена бетонним парканом, є вільною від будівельних матеріалів та об`єктів нерухомості. Протягом 17 років будівництво на ній не розпочиналось та не здійснювалось. Однак, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на ній знаходиться будівля сторожки яка на підставі відповідного свідоцтва про право власності перебуває у приватній власності ОСОБА_1 . Натомість, законодавством взагалі не передбачено можливість будівництва господарських будівель на землях державного лісового фонду. Також земельним та містобудівним законодавством встановлена заборона будівництва таких капітальних об`єктів нерухомості в межах прибережної захисної смуги.
Отже оскільки на спірній земельній ділянці відсутні будь-які об`єкти нерухомості, у тому числі будівля сторожки, будівництво об`єктів не розпочато, на ній відсутні будівельні матеріали, то існує об`єктивна необхідність у визнанні недійсним і скасуванні виданого Поляковій Н.Г. свідоцтва про право власності та покладення на неї обов`язку знести (демонтувати) бетонний паркан.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 07.10.2024 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 915/1189/24 та залучено до участі у ній в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі ДП «Ліси України») як постійного користувача спірної земельної ділянки, яке є правонаступником ДП «Миколаївське лісомисливське господарство», а останнє, в свою чергу, - правонаступником ДП «Очаківське лісомисливське господарство».
У відзиві на позовну заяву ФОП Полякова Н.Г. заперечувала проти її задоволення, зазначаючи, зокрема, що вона набула права власності на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку. 
Щодо будівлі сторожки зазначила, що дійсно, у 2010 році вона побудувала на території спірної земельної ділянки будівлю сторожки площею 49,88 кв.м. та зареєструвала за собою право власності на неї. Однак, певний час ця будівля не використовувалась в підприємницькій діяльності, а згодом була зруйнована та розкрадена.
Також ФОП Полякова Н.Г. зазначала про обрання Прокурором неналежного способу захисту прав та інтересів держави (негаторного позов, замість віндикаційного) та недоведеність факту приналежності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду на теперішній час.
Додатково звертала увагу, що у 2021 році спірна земельна ділянка була продана в межах виконавчого провадження № 63961110, тобто станом на сьогоднішній день ОСОБА_1 не є власником спірної земельної ділянки.
31.12.2024 від Прокурора надійшла заява, в якій він просив суд залучити до участі у справі в якості співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Аеліта Ленд" (далі ТОВ "Аеліта Ленд"), а позовну вимогу про усунення перешкод державі в особі Миколаївської РДА у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом зобов`язання повернути державі в особі Миколаївської РДА земельну ділянку просив вважати адресованою ТОВ "Аеліта Ленд" та ФОП Поляковій Н.Г.
Заява мотивована тим, що після подання ФОП Поляковою Н.Г. відзиву на позовну заяву, Прокурором з`ясовано, в межах виконавчого провадження № 63961110 відбувся електронний аукціон з реалізації нерухомого майна (спірної земельної ділянки), переможцем якого визнано ТОВ "Аеліта Ленд", про що приватним виконавцем складено відповідний Акт про проведені електронні торги. Натомість, ТОВ "Аеліта Ленд" так і не було зареєстровано за собою право власності на спірну земельну ділянку, а за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником вказаної земельної ділянки і досі є ОСОБА_1 .
Враховуючи, що на даний час набувачем спірної земельної ділянки за результатами електронних торгів є ТОВ "Аеліта Ленд", яке не є учасником справи, а ОСОБА_1 за принципом реєстраційного підтвердження залишається її власником, Прокурор зазначав, що наявні підстави для залучення ТОВ "Аеліта Ленд" до участі у справі як співвідповідача, оскільки вимогу про зобов`язання повернути спірну земельну ділянку необхідно пред`явити як ОСОБА_1 , так і ТОВ "Аеліта Ленд".
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14.01.2025 заяву Прокурора задоволено та залучено до участі у справі в якості співвідповідача ТОВ "Аеліта Ленд".
У відзиві на позовну заяву ТОВ "Аеліта Ленд" також заперечувало проти її задоволення, зазначаючи, зокрема, що дійсно придбало спірну земельну ділянку на електронних торгах з метою розвитку власної господарської діяльності, однак у зв`язку з зайнятістю приватного нотаріуса, а згодом введенням в Україні воєнного стану та накладенням арешту, так і не зареєстровало за собою право власності на землю. 
23.04.2025 від Прокурора надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, зокрема, що: 
- 09.04.2025 набрав чинності Закон України № 4292-ІХ від 12.03.2025 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким, зокрема, статтю 391 Цивільного кодексу України доповнено частиною 2 такого змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».
- з урахуванням вищевказаних законодавчих змін, єдиним можливим способом захисту порушених інтересів держави у даній справі є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов);
- мета Прокурора спрямована на усунення перешкод особі, яка не втратила володіння земельною ділянкою, у користуванні та розпорядженні останньою шляхом її повернення від Відповідача. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у справі № 554/10517/16-ц розглянула вимогу про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки як вимогу про повернення цієї ділянки територіальній громаді за правилами негаторного позову.
- як ОСОБА_1 , так і ТОВ "Аеліта Ленд" в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ця ділянка належить до земель державного лісового фонду, розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а отже не може перебувати у приватній власності та використовуватись під забудову комерційним об`єктом. Отже ні ОСОБА_1 , ні ТОВ "Аеліта Ленд" не є добросовісними набувачами спірного нерухомого майна;
- задоволення судом позовної вимоги як про повернення земельної ділянки, так і про витребування буде підставою для припинення прав приватної власності, та, відповідно, поновлення прав власності держави на неї;
- оскільки на спірній земельній ділянці відсутні будь-які об`єкти нерухомості, у тому числі будівля сторожки, будівництво об`єктів не розпочато, на ній відсутні будівельні матеріали, то існує об`єктивна необхідність у визнанні недійсним і скасуванні виданого ОСОБА_1 свідоцтва про право власності та покладення на неї обов`язку знести (демонтувати) бетонний паркан;
- водночас, визначений на теперішній час спосіб захисту порушених інтересів держави у спірних правовідносинах не потребує визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської РДА, рішення Сільської ради, а також визнання недійсним договору купівлі-продажу, однак оцінки їх законності має бути надана під час розгляду справи;
07.05.2025 від ФОП Полякової Н.Г. надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, зокрема, що надані Прокурором до матеріалів справи копії документів не містять ніякої прив`язки до місцевості, поворотних точок або координат, які дали б можливість встановити конкретні межі цієї земельної ділянки, а тільки можуть засвідчувати факт, що ДП «Ліси України» належить на праві користування певна земля, але ніяким чином не свідчить про її місцезнаходження та перетин із спірною земельною ділянкою. Також ФОП Полякова Н.Г. зазначала, що наведені прокуратурою в позові твердження створюють загрозу непередбачуваного та свавільного втручання в право на мирне володіння майном.
02.06.2025 від ФОП Полякової Н.Г. надійшла заява про застосування до позовних вимог Прокурора наслідків спливу строків позовної давності.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 у справі № 915/1189/24 позов Прокурора задоволено частково: витребувано у ФОП Полякової Н.Г. та ТОВ "Аеліта Ленд" на користь держави в особі Миколаївської РДА земельну ділянку. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Місцевий господарський суд виходив з наступного.
- матеріали цієї справи підтверджено, що спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду, є землею лісогосподарського призначення, яка до того ж входить і у прибережну захисну смугу Чорного моря, а тому за жодних обставин не могла бути передана у приватну власність. За таких обставин, розпорядження Березанської РДА та рішення Сільської ради, якими спірну земельну ділянку із зміною її цільового призначення спочатку надано в оренду, а згодом продано ОСОБА_1 для забудови комерційними об`єктами суперечить вимогам земельного та водного законодавства.
- оскільки на підставі вказаного розпорядження Березанської РДА з Поляковою Н.Г. 14.12.2007 укладено договір оренди, а на підставі рішення Сільської ради - договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, то в силу приписів ст. 21, частин 1, 2 ст. 203 та ст. 215 Цивільного кодексу України такі договори є недійсними. З огляду на це, Полякова Н.Г. не набула право власності на спірну земельну ділянку на законних підставах, як того вимагає ст. 328 Цивільного кодексу України, а тому вчинена 22.09.2015 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державна реєстрація права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 підлягає скасуванню.
- водночас, оскільки незаконні розпорядження Березанської РДА та рішення Сільської ради фактично вичерпали свою дію, то підстави для подання зацікавленими особами позову про визнання їх незаконними та скасування є недоцільним, оскільки це не призведе до поновлення прав держави на спірну земельну ділянку. Аналогічно, ураховуючи, що на підставі вказаного рішення Сільської ради та договору купівлі-продажу від 26.06.2012 за Поляковою Н.Г. відбулась державна реєстрація прав власності на спірну земельну ділянку, то визнання вказаного правочину недійсним також є недоцільним та не спрямованим на реальне поновлення інтересів держави. Отже скасування розпорядження Березанської РДА та рішення Сільської ради, а також визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки є неефективним способом захисту порушених інтересів держави.
- з огляду на те, що в процесі розгляду справи, а саме 09.04.2025 набрав чинності Закон України № 4292-ІХ від 12.03.2025 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким, зокрема, доповнено статтю 391 Цивільного кодексу України, суд зазначив, що наразі єдиним можливим способом захисту порушених інтересів держави у даній справі є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).
- ОСОБА_1 та ТОВ "Аеліта Ленд" достовірно знали, де саме розташована спірна земельна ділянка, та в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак, проявивши розумну обачність, могли і повинні була знати про те, що така ділянка належить до земель державного лісового фонду, розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а тому не може перебувати у приватній власності та використовуватись під забудову комерційними об`єктами.
- за таких обставин, у спірних правовідносинах спірна земельна ділянка підлягає витребуванню від ОСОБА_1 , за якою зареєстровано право власності, та ТОВ "Аеліта Ленд", у якого виникло право власності на підставі акту приватного виконавця про проведені електронні торги, на користь держави в особі Миколаївської РДА на підставі приписів ст. 387 Цивільного кодексу України.
- задоволення вищевказаних вимог Прокурора призведе до ефективного захисту прав держави, як власника такої земельної ділянки, без необхідності задоволення вимог про зобов`язання ОСОБА_1 та ТОВ "Аеліта Ленд" повернути державі в особі Миколаївської РДА спірну земельну ділянку та зобов`язання ФОП Полякової Н.Г. знести (демонтувати) бетонний паркан на спірній земельній ділянці, а також про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок сторожки.
- щодо позовної давності суд зазначив, що оскільки державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за першим набувачем - Поляковою Н.Г. відбулась 22.09.2015, то і строк позовної давності почав свій перебіг з 22.09.2015, а позов Прокурором було подано у вересні 2024 року, тобто в межах десятирічного строку позовної давності, визначеного ч. 8 ст. 261 Цивільного кодексу України.
Не погодившись з рішенням суду, Прокурор та ФОП Полякова Н.Г. подали на нього апеляційні скарги.
Апеляційна скарга Прокурора мотивована наступним:
- незважаючи на обґрунтовані висновки щодо наявності підстав для захисту інтересів держави шляхом витребування спірної земельної ділянки у Полякової Н.Г. та ТОВ "Аеліта Ленд", суд безпідставно та необґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині зобов`язання ФОП Полякової Н.Г. знести (демонтувати) бетонний паркан на спірній земельній ділянці, а також про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок сторожки;
- будівництво Поляковою Н.Г. на спірній земельній ділянці господарської будівлі та зведення бетонного паркану грубо порушує вимоги лісового, земельного, водного та містобудівного законодавства;
- у даному випадку нерухомий об`єкт (будівля сторожки) на спірній земельній ділянці відсутній (не існує) та і не може знаходитись на ній відповідно до приписів земельного, водного, лісового та містобудівного законодавства;
- внаслідок невжиття Поляковою Н.Г. самостійно заходів щодо припинення прав на неіснуючий об`єкт, неможливості вчинення відповідних дій за ініціативою, Райдержадміністрації або Прокурора, єдиним можливим варіантом захисту інтересів власника ділянки від порушень, завданих безпідставним оформленням права власності на неіснуючий об`єкт, залишається ухвалення судового рішення про визнання недійсним свідоцтва про право власності на цей об`єкт;
- водночас, ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні вимог Прокурора про визнання відповідного свідоцтва про право власності недійсним створює передумови для можливого ініціювання Поляковою Н.Г. питання отримання у позаконкурентному порядку у користування земельною ділянкою, виходячи з принципу єдності юридичної долі ділянки та об`єкта нерухомості на ній та відповідно до положень ст. 134 Земельного кодексу України;
- задоволення вимоги про повернення земельної ділянки, без вирішення правової долі збудованих на ній будівель, не призведе до відновлення порушеного права власника на земельну ділянку, яка фактично залишиться у Відповідача ФОП Полякової Н.Г. без будь-якої правової підстави. Такий спосіб захисту є адекватним наявним обставинам справи, дозволить у повному обсязі поновити порушене право дійсного власника земельної ділянки , тобто, дасть найбільший ефект;
- відмовою у задоволенні вимоги про зобов`язання ФОП Полякової Н.Г. знести (демонтувати) бетонний паркан на спірній ділянці, суд створив ситуацію, в якій власник в особі Миколаївської РДА має самостійно вживати відповідні заходи по знесенню зведеного Відповідачкою паркану, що також потребуватиме відповідного фінансування за рахунок коштів державного бюджету;
Враховуючи вищевикладене, Прокурор просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 у справі № 915/1189/24 в частині відмови у задоволенні позову про зобов`язання ФОП Полякову Н.Г. знести (демонтувати) бетонний паркан на спірній земельній ділянці, а також про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок сторожки, ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга ФОП Полякової Н.Г. мотивована наступним:
- з урахуванням предмета та підстав позову, у даному випадку підлягає доведенню Прокурором та встановленню судом обставина, що спірна земельна ділянка є землями лісогосподарського призначення, які перебували у постійному користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство» (нині ДП «Ліси України»);
- на підтвердження обставин щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні державного підприємства, до матеріалів справи прокуратурою долучено такі документи: викопіюввання з планшету № 7, де земельна ділянка за даними лісовпорядкування входила до земель лісогосподарського призначення і була розташована в кварталі 39 виділ 9, 11 урочища «Коблеве» Березанського лісництва; фрагмент публічної кадастрової карти України з нанесеною частиною межі кварталу 39 Березанського лісництва ДП «Очаківське ЛМГ» та межами земельних ділянок, котрі долучено до листа № 126 від 16.02.2021 ВО «Укрдержліспроект»;
- проте, на вказаних документах відсутні дати, не вказані назви посад та ПІБ відповідальних осіб, що ставить під сумнів складання цих документів. Вказані документи не містять ніяких відміток про погодження в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства у відповідності до приписів ст. 48 Лісового кодексу України, а також відомостей щодо просторових координат земель державного лісогосподарського підприємства;
- відтак, суд першої інстанції під час ухвалення рішення помилково дійшов висновку про доведеність Прокурором обставин перетину частини спірної земельної ділянки із землями лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства;
- суд першої інстанції не врахував, що Прокурор, заявляючи позов, посилається виключно на порушення, допущені Березанською РДА та Сільською радою, тобто за відсутності порушень з боку набувача права користування спірною землею;
- наведені прокуратурою в позові твердження створюють загрозу непередбачуваного та свавільного втручання в право на мирне володіння майном. Полякова Н.Г. покладалася на позитивні рішення (висновки державних органів), та, проявивши розумну обачність, не могла усвідомлювати або знати про те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції; витребувано у Господарського суду Миколаївської області матеріали справи №915/1189/24.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.11.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Полякової Наталії Григорівни на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 по справі №915/1189/24 до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції; витребувано у Господарського суду Миколаївської області матеріали справи №915/1189/24.
25.11.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №915/1189/24.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Миколаївської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 по справі №915/1189/24; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Крім того, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Полякової Наталії Григорівни на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 по справі №915/1189/24 залишено без руху.
15.12.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Полякової Наталії Григорівни надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скаргу, до якого Апелянтом надано докази сплати судового збору у розмірі 27 252 грн.
16.12.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Фізичної особи підприємця Полякової Наталії Григорівни надійшов відзив на апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури.
У відзиві на апеляційну скаргу Прокурора ФОП Полякова Н.Г. заперечувала проти її задоволення. Доводи, викладені у відзиві, ідентичні доводам, викладених безпосередньо у апеляційній скарзі ФОП Полякової Н.Г.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 відкрито з поновленням пропущеного процесуального строку апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Полякової Наталії Григорівни на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 по справі №915/1189/24.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 об`єднано апеляційні скарги Миколаївської обласної прокуратури та Фізичної особи підприємця Полякової Наталії Григорівни на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 по справі №915/1189/24 в одне апеляційне провадження; розгляд апеляційних скарг Миколаївської обласної прокуратури та Фізичної особи підприємця Полякової Наталії Григорівни на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 по справі №915/1189/24 призначено до сумісного розгляду на 16.02.2026 року об 11-00 год.
29.12.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Миколаївської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Полякової Наталії Григорівни.
У відзиві на апеляційну скаргу ФОП Полякової Н.Г. Прокурор заперечував проти її задоволення, зазначаючи про її безпідставність та необґрунтованість.
16.02.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеліта Ленд" надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 оголошено перерву в судовому засіданні по справі №915/1189/24 до 26.03.2026 року о 12-30 год.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 оголошено перерву в судовому засіданні по справі №915/1189/24 до 04.05.2026 року об 11-30 год.
31.03.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ "Аеліта Ленд" надійшли додаткові пояснення.
У своїх письмових поясненнях, ТОВ "Аеліта Ленд" звертало увагу на те, що воно є добросовісним набувачем/власником спірної земельної ділянки, так як вона була придбана ним з прилюдних торгів в межах виконавчого провадження.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 оголошено перерву в судовому засіданні по справі №915/1189/24 до 18.05.2026 року об 14-30 год.
Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.
Миколаївська районна державна адміністрація, Коблівська сільська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю "Аеліта Ленд" та Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги Прокурора та ФОП Полякової Н.Г. не скористалися, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
18.05.2026 у судове засідання з`явилися Прокурор, Полякова Н.Г. та її представник, які підтримали доводи та вимоги, викладені ними в своїх апеляційних скаргах та відзивах, представники Миколаївської районної державної адміністрації, Коблівської сільської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеліта Ленд" та Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Судова колегія також зауважує, що відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, а також, зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представників учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на приписи ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів у даному випадку переглядає рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 у справі № 915/1189/24 виключно в межах доводів та вимог апеляційних скарг Прокурора та ФОП Полякової Н.Г.
Як вбачається з матеріалів цієї справи та встановлено судом, розпорядженням Березанської РДА від 12.12.2007 № 1477 (правонаступником якої є Миколаївська РДА), затверджено проект землеустрою та надано Приватному підприємцю Поляковій Н.Г. в оренду терміном на 49 років земельну ділянку площею 1 га із земель ДП «Очаківське лісомисливське господарство», з них: 0,2961 га пасовищ, 0,6524 га лісів та інших лісокритих площ та 0,0515 га відкриті заболочені землі, для рекреаційного призначення під розміщення бази відпочинку за межами населеного пункту в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області (а.с.19 т.1).
При цьому, відповідно до матеріалів Проекту землеустрою, зокрема, пояснювальної записки (а.с.29-30 т.1), висновку Державної екологічної інспекції з охорони довкілля Північно-західного регіону Чорного моря від 11.10.2007 №3193/09 (а.с.42-43 т.1), кадастрового плану земельної ділянки (46 т.1), плану меж зон обмежень і сервітутів земельної ділянки (а.с.47 т.1) вищевказана земельна ділянка повністю розташована в межах 2-х кілометрової прибережної захисної смуги Чорного моря.
14.12.2007 між Березанською РДА (Орендодавець) та Приватним підприємцем Поляковою Н.Г. (Орендар) укладено договір оренди землі (а.с. 20-23 т.1), відповідно до п. 1 якого Орендодавець на підставі розпорядження Березанської РДА від 12.12.2007 № 1477, надає, а Орендар приймає в строкове платне володіння та користування земельну ділянку для рекреаційного використання під розміщення бази відпочинку із земель ДП «Очаківське лісомисливське господарство» за межами населеного пункту в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області.
В оренду передається земельна ділянка площею 1 га з кадастровим номером 4820982200:09:000:0450 (п. 2 договору оренди землі).
21.12.2007 вказаний договір оренди землі зареєстрований в Березанському районному реєстраційному окрузі (офісі) Миколаївської регіональної філії ДП Центр Державного земельного кадастру за № 040700700093.
В матеріалах цієї справи міститься складений та підписаний Березанською РДА та Поляковою Н.Г. на виконання договору оренди землі Акт приймання-передачі земельної ділянки (а.с.24 т.1).
01.06.2012 Коблівською сільською радою прийнято рішення «Про затвердження звіту експертної грошової оцінки та продаж земельної ділянки з розстрочкою платежу» № 22 (а.с.52-53 т.1), яким затверджено звіт експертної грошової оцінки земельної ділянки, яка надана в оренду Приватному підприємцю Поляковій Н.Г. для рекреаційного призначення під розміщення та обслуговування бази відпочинку, на якій розташовано нерухоме майно – будинок сторожки за адресою: Миколаївська область, Березанський район, в межах території Коблівської сільської ради, АДРЕСА_1 , а також продано з розстрочкою платежу терміном на 5 років вказану земельну ділянку.
26.06.2012 між Коблівською сільською радою (Продавець) та Поляковою Н.Г. (Покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (а.с. 55-58 т.1), відповідно до п. 1 якого Продавець на підставі рішення від 01.06.2012 № 22 продав, а Покупець купив земельну ділянку для рекреаційного використання площею 1 га, розміщену в межах території Коблівської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташовано нерухоме майно - будинок сторожки, який належить Покупцеві на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області 09.11.2010, право власності на який зареєстроване Березанською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації 09.11.2010, реєстраційний номер 31019586, номер запису 1196 в книзі 25.
Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області Мартинюком О.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 605.
26.06.2012 між Коблівською сільською радою та ОСОБА_1 складено та підписано відповідний Акт приймання-передачі (а.с.61 т.1).
На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки, 22.09.2015 державним реєстратором прийнято рішення № 24816660 та зареєстровано за ОСОБА_1 право приватної власності на земельну ділянку площею 1 га з кадастровим номером 4820982200:09:000:0450 по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 735957548209, державна реєстрація від 22.09.2015, запис за № 11362249), про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна (а.с.62-63 т.1).
29.03.2021 в рамках зведеного виконавчого провадження №63961110 Державним підприємством «СЕТАМ» проведено електронні торги з реалізації нерухомого майна -земельної ділянки площею 1 га з кадастровим номером 4820982200:09:000:0450 по пр. Курортному, 49/1 у селі Коблеве Березанського району Миколаївської області.
Відповідно до протоколу про проведені електроні торги № 531865 від 29.03.2021 переможцем визнано ТОВ "Аеліта Ленд".
13.04.2021 у виконавчому проваджені № 63961110 приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А.Д. складено Акт про проведені електронні торги з реалізації арештованого майна (земельної ділянки площею 1 га з кадастровим номером 4820982200:09:000:0450 по пр. Курортному, 49/1 у селі Коблеве Березанського району Миколаївської області) (а.с.176-177 т.1).
Водночас, ТОВ "Аеліта Ленд" не було зареєстровано за собою право власності на спірну земельну ділянку. 
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на час подання позову, право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 4820982200:09:000:0450 і досі зареєстровано за ОСОБА_1 .
З матеріалів цієї справи також вбачається, що 01.03.2021 представниками Коблівської сільської ради проведено обстеження спірної земельної ділянки, за результатом якого складено Акт обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 4820982200:09:000:0450 (а.с.65 т.1), яким встановлено, що вона (земельна ділянка) огорожена бетонним парканом, будівельні роботи не проводилися, будівельні матеріали та об`єкти нерухомості відсутні. 
Листом від 16.02.2021 за № 126 (а.с.67 т.1) ВО «Укрдежліспроект», у відповідь на запит прокуратури, надало фрагмент публічної кадастрової карти України з нанесеною частиною межі кв. 39 Березанського лісництва ДП «Очаківське» ЛМГ» та межами земельної ділянки з кадастровим номером 4820982200:09:000:0450 станом на 01.01.2004 (а.с.68 т.1) та з нанесеною частиною межі кв. 47 Березанського лісництва ДП «Очаківське» ЛМГ» та межами земельної ділянки з кадастровим номером 4820982200:09:000:0450 станом на 01.01.2014 (а.с.69 т.1).
Зокрема, відповідно до фрагменту публічної кадастрової карти України з нанесеною частиною межі кв. 39 Березанського лісництва ДП «Очаківське» ЛМГ» та межами земельної ділянки з кадастровим номером 4820982200:09:000:0450 станом на 01.01.2004 (а.с.68 т.1) вбачається, що остання (спірна земельна ділянка) розташована у кварталі 39, виділи 9, 11.
Відповідно до інформації ДП «Очаківське ЛМГ», викладеної у листі від 05.11.2020 №261 (а.с.70 т.1) та долученим до нього викопіюванням з планшету № 7 (а.с.71 т.1), земельна ділянка з кадастровим номером 4820982200:09:000:0450 за даними лісовпорядкування 2005 року входила до земель лісогосподарського призначення і була розташована в кварталі 39 виділ 9, 11 урочища «Коблеве» Березанського району Миколаївської області і обліковувалась в складі Держлісфонду Березанського лісництва.
У вказаному листі від 05.11.2020 №261 (а.с.70 т.1) ДП «Очаківське ЛМГ» також повідомило Прокурора, що базовим лісовпорядкуванням 2013 року вищевказана земельна ділянка була виключена зі складу Держлісфонду підприємства і на даний час не обліковується. 
Водночас, заява про відмову від права постійного користування вищевказаною земельною ділянкою до органу влади, який мав право розпоряджатися земельною ділянкою державної власності Держлісфонду з боку ДП «Очаківське ЛМГ» не подавалася, згода на вилучення зазначеної земельної ділянки з боку ДП «Очаківське ЛМГ» не надавалась.
Згідно інформації Кабінету Міністрів України, викладеної у листі від 24.02.2021 №5925/0/2-21 (а.с.72 т.1) та Департаменту агропромислового розвитку Миколаївської обласної державної адміністрації, викладеної у листі від 28.08.2024 №1229/0/06.2-12/24 (а.с.76 т.1), рішення про вилучення або припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою, що перебувала у користуванні ДП «Очаківське ЛМГ», не приймались.
Предметом позову у даній справі є вимоги Прокурора усунути перешкоди державі в особі Миколаївської РДА у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом: визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської РДА від 12.12.2007 № 1477 та рішення Сільської ради від 01.06.2012 №22, визнання недійсним договору купівлі-продажу та свідоцтва про право власності, а також зобов`язання ФОП Полякової Н.Г. знести (демонтувати) бетонний паркан на земельній ділянці та зобов`язання ФОП Полякової Н.Г. та ТОВ "Аеліта Ленд" повернути державі в особі Миколаївської РДА земельну ділянку.
За доводами Прокурора, вказана земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення державної форми власності, які перебувають у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства, а також входить у прибережну захисну смугу Чорного моря, що вказує на неправомірність реєстрації права приватної власності на неї.
Як вже зазначалось раніше, місцевий господарський суд позов Прокурора задовольнив частково: витребував у ФОП Полякової Н.Г. та ТОВ "Аеліта Ленд" на користь держави в особі Миколаївської РДА земельну ділянку.
Колегія суддів не погоджується рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Щодо вимог Прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської РДА від 12.12.2007 № 1477, рішення Сільської ради від 01.06.2012 №22, визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути державі в особі Миколаївської РДА земельну ділянку, колегія суддів зазначає, що вони (ці вимоги) спрямовані на захист речового права держави - права власності.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 Цивільного кодексу України). 
Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Віндикаційний позов - є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (аналогічний висновок викладено в пункті 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати Відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Згідно з усталеною позицією Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. 
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Таким чином, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 
1) чи передбачений обраний Позивачем спосіб захисту законом або договором; 
2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права Позивача; 
3) чи є спосіб захисту, обраний Позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний Позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права Позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
У справі, що розглядається, Прокурор звернувся до суду, обравши у позовній заяві спосіб захисту порушеного права негаторний позов у вигляді усунення перешкод державі в особі Миколаївської РДА у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
Поданий Прокурором позов був і є негаторним, а не віндикаційним.
Згідно зі ст. 14 Господарського процесуального кодексу України (Диспозитивність господарського судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частинами 3, 4 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання Позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки Позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.
Так, в процесі розгляду справи, 23.04.2025 від Прокурора надійшли письмові пояснення, в яких він, посилаючись на набрання чинності Законом України № 4292-ІХ від 12.03.2025 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким, зокрема, доповнено частиною другою статтю 391 Цивільного кодексу України, зазначив, що з урахуванням вищевказаних законодавчих змін, єдиним можливим способом захисту порушених інтересів держави у даній справі є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).
Натомість, жодної заяви про зміну предмета/підстав позову, поданої в порядку ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, матеріали справи не містять.
Колегія суддів зазначає, що дійсно, Законом № 4292-ІХ статтю 391 Цивільного кодексу України доповнено частиною 2 такого змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».
Відтак, за змістом ч. 2 ст. 391 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній з 09.04.2025) негаторний позов не застосовується до випадків, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії щодо відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна стала фізична особа та/або юридична особа приватної власності.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що позов подано Прокурором 30.09.2024, тобто до набрання чинності Законом № 4292-IX (09.04.2025).
Під зворотною (ретроспективною) дією акта розуміється поширення його дії на відносини, що виникли до набрання ним чинності.
Надання зворотної дії в часі законам та нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №757/23249/17.
Пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-IX встановлено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Тобто законодавець надав зворотну дію лише окремим положенням вказаного Закону: 1) в частині умов та порядку компенсації добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна; 2) у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо нерухомого майна.
Водночас, вказаний припис не містить жодного нормативного встановлення зворотної дії у часі саме частини 2 ст. 391 Цивільного кодексу України.
Відтак, приписи ч. 2 ст. 391 Цивільного кодексу України у даному випадку не мають зворотної дії в часі, а отже не є застосовними до позову Прокурора, що розглядається в межах даної справи, провадження у якій відкрито раніше, ніж вказаний Закон № 4292-IX набрав чинності.
В іншому ж випадку, законодавцем було б визначено, що всі положення цього Закону, а не лише, як ним зазначено, в певній частині, мають зворотну дію в часі у справах відповідної категорії, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення по суті справи.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів зазначає, що Прокурор у даному випадку помилково посилається на набрання чинності вищевказаним Законом № 4292-ІХ, як і суд першої інстанції помилково розглянув вимоги Прокурора за правилами віндикаційного позову.
У позовній заяві Прокурор стверджує, що спірна земельна ділянка належать як до земель лісогосподарського призначення (перебувала у постійному користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство»), так і до земель водного фонду (з огляду на її розташування в межах прибережної захисної смуги Чорного моря).
Колегія суддів звертає увагу на постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц, де Велика Палата Верховного Суду розмежувала способи захисту в позовах стосовно земель водного та лісового фонду.
Зокрема, володіння земельними ділянками водного фонду має свої особливості. 
З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 50 - 52) зазначила таке:
«Велика Палата Верховного Суду нагадує про свої висновки щодо способу захисту прав власника земельної ділянки водного фонду, право власності на яку неправомірно зареєстровано за фізичною чи юридичною особою, або якщо земельна ділянка зайнята такою особою.
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. 
Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 ЗК України).
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. 
Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. 
У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження №14-452 цс 18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження №14-473 цс 18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі №372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші)».
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Водночас у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.
У вказаній справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 Цивільного кодексу України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанов Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).
Колегія суддів вказує, що у спірних правовідносинах також необхідно врахувати постанову від 22.01.2025 у справі № 446/478/19, в якій Велика Палата Верховного Суду виснувала таке. Коли Позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за Відповідачем, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Віндикаційний позов дозволяє більшою мірою вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів. Разом із тим для вирішення таких спорів земельна ділянка, для витребування якої наявні підстави, має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі. Витребування як належний спосіб захисту у справі № 446/478/19 не можна застосовувати щодо всієї земельної ділянки, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні Позивача.
За змістом ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі.
Отже, при зверненні з позовом необхідно було визначити, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на землі лісогосподарського призначення, в яких межах накладається на прибережну захисну смугу, оскільки залежно від категорії землі Прокурор мав обрати відповідний належний та ефективний спосіб захисту (повернення земельної ділянки чи витребування).
Принцип «правової визначеності» вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності як самих правових норм, так і того, як ці норми мають бути застосовані судами у подібних правовідносинах. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Наведене вище є самостійною підставою для відмови в позові в цій частині, у зв`язку з чим колегія суддів не надає оцінки доводам Прокурора, які стосуються розгляду справи по суті.
Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.04.2026 у справі № 925/807/24, обставини якої є подібними до обставин даної справи (зокрема, за позовом Прокурора, де предметом спору є земельні ділянки одночасно водного та лісового фонду) і яку колегія суддів враховує при розгляді даної справи у відповідності до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.
Щодо вимоги про визнання недійсним виданого Поляковій Н.Г. свідоцтва про право власності від 09.11.2010 на будинок сторожки, колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів цієї справи вбачається, а також визнається Поляковою Н.Г., що на спірній земельній ділянці нею було здійснено будівництво об`єкту нерухомості (будинку сторожки площею 49,88 кв.м. по пр. Курортному, 49/1) та зареєстровано за собою право власності на нього.
Водночас, як слідує з матеріалів цієї справи, станом на момент звернення Прокурора до суду з даним позовом, вказаний об`єкт нерухомості на спірній земельній ділянці відсутній, про що свідчить Акт обстеження земельної ділянки від 01.03.2021.
У відзиві на позовну заяву ФОП Полякова Н.Г. підтвердила, що дійсно, у 2010 році вона побудувала на території спірної земельної ділянки будівлю сторожки та зареєструвала за собою право власності на неї, однак, певний час ця будівля не використовувалась в підприємницькій діяльності, а згодом була зруйнована та розкрадена.
Отже як слідує з матеріалів цієї справи та визнається її учасниками, будівля сторожки, свідоцтво про право власності на яку просить визнати недійсним Прокурор, знищена.
Статтею 346 Цивільного кодексу України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі, зокрема, знищення майна (п. 4 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України).
Питання припинення права власності на майно у випадку його знищення врегульовано у статті 349 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що право власності на майно припиняється в разі його знищення.
У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 04/5026/803/2012 виснувано, що згадані положення ст. 349 Цивільного кодексу України щодо умови припинення права власності на знищене нерухоме майно є чіткими, зрозумілими та однозначними, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного їх трактування.
У постанові від 03.06.2021 у справі № 639/7781/16-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що одним із видів визначення фактичної та юридичної долі речі є знищення майна, тобто обставина, яка припиняє існування у подальшому конкретного об`єкта права власності.
В свою чергу у постанові від 23.12.2021 у справі № 5015/45/11(914/1919/20) Верховний Суд вирішив, що умовою припинення права власності згідно ст. 349 Цивільного кодексу України є наявність встановленого факту знищення майна під яким слід розуміти такий вплив на нього, в результаті якого об`єкт права власності припиняє своє існування.
У вказаних постановах суд касаційної інстанції пояснив також, що документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. При цьому перелік документів, на підставі яких можна встановити факт знищення майна, не є вичерпним.
У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 та інші).
Отже, державна реєстрація права приватної власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно (будівлю сторожки) - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття нею права власності на таке майно.
Колегія суддів враховує, що наявність зареєстрованого за ОСОБА_1 права власності на знищений (неіснуючий) об`єкт нерухомого майна стосується законних інтересів держави в особі Миколаївської РДА, у її прагненні до користування конкретним матеріальним благом (земельною ділянкою) та створює їй перешкоди у можливості навіть спробувати такий легітимний інтерес реалізувати.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що реалізація права на захист цивільних прав та інтересів здійснюється за допомогою способів захисту, якими є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). 
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону у державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. У Державному реєстрі прав також реєструються передбачені законом речові права та їх обтяження на об`єкти незавершеного будівництва та майбутні об`єкти нерухомості.
Абзацами 2, 4 ч. 3 ст. 26 Закону передбачено, зокрема, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до ст. 37 цього Закону.
За змістом п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
У частині 1 ст. 14 Закону зазначено, що розділ Державного реєстру та реєстраційна справа закриваються в разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3) виключення об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з проектної документації на будівництво у зв`язку із змінами проектної документації на будівництво; 4) скасування державної реєстрації земельної ділянки; 5) набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ; 6) визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ, - у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Закритий розділ Державного реєстру та реєстраційна справа не підлягають поновленню.
Відповідно до ч. 7 ст. 14 Закону у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі прав.
З огляду на наведені правові норми та висновки Верховного Суду, а також враховуючи, що за встановлених обставин цієї справи право власності Полякової Н.Г. на будівлю сторожки площею 49,88 кв.м. по АДРЕСА_1 припинилося внаслідок її знищення на підставі ст. 349 Цивільного кодексу України, то належним та ефективним способом захисту законного інтересу держави (власника земельної ділянки) у спірних правовідносинах буде задоволення позову про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на знищену будівлю із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи. 
Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.02.2026 у справі № 910/13953/24, яку колегія суддів також враховує при розгляді даної справи у відповідності до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.
Як вже зазначалося, обрання Позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги Прокурора про визнання недійсним виданого ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на будинок сторожки у зв`язку з обранням Прокурором неефективного способу захисту інтересів держави.
Щодо вимоги про зобов`язання ФОП Полякову Н.Г. знести (демонтувати) бетонний паркан, розташований на спірній земельній ділянці.
В матеріалах цієї справи міститься Акт обстеження земельної ділянки від 01.03.2021 (а.с.65 т.1), яким зафіксовано, що вона (земельна ділянка) огорожена бетонним парканом. 
Факт розташування на спірній земельній ділянці бетонного паркану, як і той факт що він (бетонний паркан) був зведений саме Поляковою Н.Г. під час перебування цієї земельної ділянки у її власності, учасниками цієї справи не заперечується.
Колегія суддів зауважує, що зведений Поляковою Н.Г. на спірній земельній ділянці бетонний паркан є спорудою, яка не відносяться до нерухомого майна та яка відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягає державній реєстрації.
Так, відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною другою статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Відповідно до п. б) ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку і такий негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. 
Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Натомість, Миколаївська РДА, за захистом права якої Прокурором подано позов про зобов`язання ФОП Полякової Н.Г. знести (демонтувати) бетонний паркан, не є фактичним володільцем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт.
Відповідно до вже усталеної практики Верховного Суду, негаторний позов може бути заявлений лише володіючим власником, в той час як відсутність зареєстрованого права власності виключає можливість звернення з позовом на підставі статті 391 Цивільного кодексу України.
Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України).
З урахуванням фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційну скаргу Прокурора слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ФОП Полякової Н.Г. задовольнити, рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 по справі № 915/1189/24 в частині задоволення позову скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
В іншій частині рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 по справі № 915/1189/24 про відмову у позові залишається без змін, однак за інших підстав, викладених у постанові суду апеляційної інстанції.
Витрати по сплаті судового збору за подання прокуратурою позову та апеляційної скарги згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються безпосередньо на прокуратуру.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури - залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Полякової Наталії Григорівни - задовольнити.
3. Рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 по справі № 915/1189/24 в частині задоволення позову - скасувати. 
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким - відмовити у задоволенні позову.
4. В іншій частині рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2025 по справі № 915/1189/24 - залишити без змін, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 25.05.2026.

Головуюча суддя Н.М. Принцевська

Судді Г.І. Діброва 

А.І. Ярош