ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" червня 2026 р. Справа№ 911/690/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тищенко О.В.
суддів: Сибіги О.М. 
Гончарова С.А. 

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 10.06.2026, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Студениківської сільської ради на рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2025 (повний текст рішення підписано 16.04.2026)

у справі №911/690/25 (суддя Мальована Л.Я.)

за позовом Першого заступника керівника Київської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації,
до Студениківської сільської ради, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України”,
про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рух справи
Перший заступник керівника Київської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Студениківської сільської ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" про витребування на користь держави з незаконного володіння Студениківської сільської ради земельні ділянки з кадастровим номером 3223387300:02:005:0290 площею 5,6218 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення”, з кадастровим номером 3223387300:02:005:0291 площею 62,2764 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення”, з кадастровим номером номером 3223387300:02:003:0058 площею 43,0403 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення”, з кадастровим номером 3223387300:02:005:0292 площею 60,7334 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення”, які розташовані в межах Студениківської сільської територіальної громади Бориспільського району Київської області (за межами населеного пункту).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Студениківської сільської ради № 1395-ХХХІ-VІІІ від 09.02.2023, № 1402-ХХХІ-VІІІ від 09.02.2023, № 1394-ХХХІ-VІІІ від 09.02.2023, № 1356-ХХХІ-VІІІ від 27.12.2022, № 1403-ХХХІ-VІІІ від 09.02.2023 та реєстрація права комунальної власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223387300:02:005:0290, 3223387300:02:005:0291, 3223387300:02:003:0059, 3223387300:02:003:0058, 3223387300:02:005:0292 суперечать вимогам земельного та лісового господарства. 
23.05.2025 прокурором подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначає, що під час подання позовної заяви внаслідок допущеної технічної помилки, до її прохальної частини не включено позовну вимогу про витребування земельної ділянки з кадастровим номером 3223387300:02:003:0059 площею 9,2902 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення”.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 46 ГПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог – до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. 
Подана заява судом першої інстанції задоволена, про що зазначено у відповідній ухвалі суду.

Короткий зміст заперечень проти позову та пояснень
Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що прокурором не було надано належним чином оформлених планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, які підтверджували би належність спірної земельної ділянки до лісового фонду, зокрема в частині наявності встановлених та погоджених меж. Відтак, посилання на пункт 5 Прикінцевих положень ЛК України є безпідставними. 
Прокурор посилається на матеріали лісовпорядкування 2003 та 2014 року. Проте не додає їх до позовної заяви. Відповідно неможливо визначити, які саме матеріали потрібно використовувати, чи включають вони відомості про спірні земельні ділянки. Протоколи першої лісовпорядної наради, на які посилається прокурор, не тільки не містять інформації по спірній земельній ділянці, але й є недопустимими доказами. Права на землю мають підтверджуватися документами, передбаченими статтями 125-126 ЗК України у відповідній (в залежності від моменту виникнення цих прав) редакції. Не є допустимими доказами і результати виконаних виробничим об`єднанням “Укрдержліспроект” робіт із співставлення меж спірної земельної ділянки з матеріалами лісовпорядкування, оскільки згадане об`єднання не є ні експертною установою, ні виконавцем робіт із землеустрою.
Прокурор в позовній заяві виходить з припущення, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення. Проте як мінімум з 24.06.1996 ці земельні ділянки мали призначення для сільськогосподарського виробництва, про що свідчить державний акт на право постійного користування землею серії ІІ КВ №002130.
Оскільки спірні землі відносилися до земель сільськогосподарського призначення, а докази віднесення їх до земель лісогосподарського призначення на момент набрання чинності згаданим пунктом у справі відсутні, вони перейшли в комунальну власність Студениківської сільської територіальної громади. При цьому згідно з названим пунктом “Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом”.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду Київської області від 05.11.2025 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.
Витребувано на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Студениківської сільської ради земельні ділянки:
- кадастровий номер 3223387300:02:005:0290 площею 5,6218 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення”;
- кадастровий номер 3223387300:02:005:0291 площею 62,2764 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення”,
- кадастровий номер 3223387300:02:003:0058 площею 43,0403 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення”,
- кадастровий номер 3223387300:02:005:0292 площею 60,7334 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначенням”,
- кадастровий номер 3223387300:02:003:0059 площею 9,2902 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначенням”, які розташовані в межах Студениківської сільської територіальної громади Бориспільського району Київської області (за межами населеного пункту).
Стягнуто з Студениківської сільської ради на користь Київської обласної прокуратури 24 435 грн. 00 коп. судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі наявних у справі доказів суд встановив незаконне без правових підстав заволодіння відповідачем спірними земельними ділянками лісового фонду та здійснення державної реєстрації права власності за відповідачем на такі земельні ділянки, а обраний прокурором спосіб захисту у формі заявлення віндикаційного позову про витребування спірних земельних ділянок на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації є обґрунтованим, законним, належним та ефективним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Студениківська сільська рада звернулася 05.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі “Електронний суд” 05.05.2026, у якій просив суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2025 у справі №911/690/25 та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано наступного: 
- спірні земельні ділянки були сформовані за рахунок земель, які були надані КСП «Строківське» в постійне користування для ведення сільськогосподарського виробництва, тобто відносилися до земель сільськогосподарського призначення (ст. 47, п. 2 ч. 1 ст. 48 Земельного кодексу України в редакції від 13.03.1992), і в подальшому (аж до моменту формування спірних земельних ділянок) цільове призначення цих земель не змінювалося; 
- спірні землі не належали до земель лісогосподарського призначення, вони правомірно в силу закону перейшли в комунальну власність відповідача; 
- прокурором та позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірні земельні ділянки (до їхнього формування відповідачем) відносилися до земель лісогосподарського призначення; 
- прокурором, позивачем та третьою особою не надано належних та допустимих доказів того, що у третьої особи на стороні позивача виникло право постійного користування спірними земельними ділянками; 
- суд першої інстанції не надав належної правової оцінки розпорядженню Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області від 15.07.2003 № 443; 
- відповідно до пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, особи, які отримали дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зазначені у підпункті «е» цього пункту, а також органи, що їх надали, зобов`язані повідомити про це протягом місяця відповідні сільські, селищні, міські ради з дня набрання чинності цим пунктом, проте, ні позивач (як правонаступник Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації), ні третя особа не повідомили відповідача про надання Розпорядженням №443 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок; 
- ВО «Укрдержліспроект» не володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з земельного кадастру, а надана ним інформація є належним доказом, оскільки стосується предмету доказування, але не є доказом допустимим, оскільки факт накладення меж може встановлюватися або документацією із землеустрою, або висновком експерта; 
- спірні земельні ділянки третій особі (чи її правопопереднику) не надавалися в установленому порядку; Розпорядження №443 (в його початковій редакції) було незаконним, а його законна поточна версія досі не виконана; 
- в матеріалах справи відсутні докази того, що саме спірні земельні ділянки надавалися в користування правопопереднику третьої особи на стороні позивача, а тому норма пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України не може бути застосована; 
- спірні земельні ділянки дійсно належать до земель лісогосподарського призначення. Але для вирішення спору важливо встановити чи належали вони до земель лісогосподарського призначення на момент набрання чинності пунктом 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, оскільки перехід земель державної власності в комунальну відбувся саме відповідно до названого пункту, який набрав чинності 27.05.2021. На цей момент спірні землі належали до земель сільськогосподарського призначення. Їх віднесення до земель лісогосподарського призначення відбулося на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, рішення про проведення якої було прийнято відповідачем 22.02.2022, тобто після 27.05.2021, коли відповідні землі вже перейшли в комунальну власність. 
Додатково в апеляційній скарзі скаржник просив долучити до матеріалів справи додатковий доказ – лист Головного управління статистики у Київські області №02.2-09/1037-25 від 19.06.2025, згідно якого КСП «Строківське» не ліквідовувалося, а було перереєстроване 29.02.2000 в сільськогосподарський виробничий кооператив «Строківський», який був ліквідований 12.07.2007, тобто після прийняття Розпорядження №443. Даний доказ, на переконання скаржника, підтверджує відсутність у Переяслав-Хмельницької РДА Київської області законних підстав для передачі спірної земельної ділянки правопопереднику третьої особи та законність переходу спірних земельних ділянок в комунальну власність Студениківської територіальної громади.

Узагальнені доводи заперечень на апеляційну скаргу
04.06.2026 до Північного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» від прокурора Київської обласної прокуратури надійшли пояснення, в яких прокурор просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з огляду на наступне: 
- спірні земельні ділянки, які є предметом даного спору, були незаконним шляхом вилучені з державної власності в комунальну та з постійного користування ДП «Ліси України», без попереднього погодження з останнім; 
- спірні земельні ділянки сформовані за рахунок земель, наданих у постійне користування Колективному сільськогосподарському підприємству «Строківське» згідно рішення Строківської сільської Ради народних депутатів від 19.06.1995 (Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002130 від 24.06.1996); 
- у вказаному Державному акті від 24.06.1996 відсутнє посилання на те, що ділянки, які передавались у користування КСП «Строківське» відносились до земель сільськогосподарського призначення, як це зазначає у апеляційній скарзі представник відповідача, а зазначено, що землі надано у постійне користування для сільськогосподарського виробництва; 
- розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА від 15.07.2003 № 443 слугувало підставою для передачі таких земель в постійне користування ДП «Переяслав-Хмельницький лісгосп» та, одночасно, підставою припинення права постійного користування колективних сільськогосподарських підприємств лісокористувачів, щодо яких, на той момент, прийнято рішення про їх припинення, про що зазначено в самому розпорядженні Переяслав-Хмельницької РДА від 15.07.2003 № 443, а тому фактичне припинення чи продовження діяльності колективних сільськогосподарських підприємств лісокористувачів після 2003 року не може впливати на позбавлення права постійного користування ДП «Ліси України», як правонаступника ДП «Переяслав-Хмельницький держлісгосп»; 
- при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України; 
- правова позиція, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними доказами наявності права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства неодноразово висловлена судами вищої інстанції, зокрема у постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 6-196цс15 від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14, від 21.01.2015 у справі № 6-224цс 14, у правових висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц, від 21.02.2018 у справі № 488/5476/14-ц, від 07.10.2020 у справі № 369/16418/18, від 30.09.2020 у справі № 363/669/17, та постановах Великої Палати Верховного Суду у від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 13.06.2018 у справі № 369/1777/13-ц; 
- правова позиція, що копія планшета лісовпорядкування є документом, який підтверджує право постійного користування державного лісогосподарського підприємства спірною земельною ділянкою та те, що остання належить до земель лісогосподарського призначення, викладена у постановах Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 360/1998/18, від 06.04.2021 у справі № 380/375/17, від 15.07.2020 у справі № 369/9900/16, від 21.02.2018 у справі № 488/5476/14, від 09.06.2021 у справі № 369/16416/18, від 16.06.2021 у справі № 359/11910/14, від 24.11.2021 у справі № 369/16317/18, від 31.03.2021 у справі № 360/1998/18; 
- в матеріалах господарської справи наявні копії планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Студениківського лісництва ДП «Переяслав-Хмельницького держлісгоспу» 2003 року, зокрема копії з проекту організації розвитку лісового господарства 2004 року, планшети 2003 та 2014 років із зображенням кварталів № № 40, 110, 113 (на які накладаються спірні земельні ділянки), і які підтверджують, що з 2003 року постійний лісокористувач, наразі - ДП «Ліси України», використовує територію спірних земельних ділянок на підставі матеріалів лісовпорядкування; 
- на підставі розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 № 443 в установленому законодавством порядку розроблено матеріали лісовпорядкування, які з огляду на вищевказані норми Лісового кодексу України слугують достатньою доказовою базою для висновку, що спірні земельні ділянки вже на той час відносилися до земель лісогосподарського призначення та знаходилися у фактичному користуванні постійного лісокористувача; 
- з моменту набрання чинності п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України 29.03.2006 у ДП «Переяслав-Хмельницький лісгосп», правонаступником якого є ДП «Ліси України», наявне належне підтвердження права користування землями лісогосподарського призначення - планово-картографічні матеріали лісовпорядкування; 
- Виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект» виконано роботи із співставлення меж спірних земельних ділянок на матеріали лісовпорядкування Студениківського лісництва ДП «Переяслав-Хмельницький лісгосп» (на даний час - ДП «Ліси України»), і за результатами виконаних робіт встановлено, що згідно матеріалів лісовпорядкування 2014, 2018 років земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223387300:02:005:0290, 3223387300:02:005:0291, 3223387300:02:005:0292, 3223387300:02:003:0058, 3223387300:02:003:0059, накладаються на квартали № № 40, 110, 113 Студениківського лісництва філії «Бориспільське лісове господарство» (у матеріалах лісовпорядкування 2014 року зазначене ДП «Переяслав-Хмельницький лісгосп»); 
- з матеріалів таксаційного опису земельних ділянок лісового фонду станом на 01.01.2004 вказаних кварталів Студениківського лісництва філії «Бориспільське лісове господарство» на яких розташовані спірні земельні ділянки, вбачається знаходження на них лісових культур середнім віком 30- 70 років, що надає змогу усвідомлено визначити наявність на спірних земельних ділянках лісового фонду з вказаного періоду; 
- підтвердженням того, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення є наявна в матеріалах справи Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення комунальної власності в межах Студениківської сільської територіальної громади Бориспільського району Київської області, розроблена ТОВ «РЕГІОНЗЕМСЕРВІС» на підставі рішення Студениківської сільської ради від 22.02.2022 № 1015-ХХ-VIII «Про проведення інвентаризації земель лісогосподарського призначення», і на підставі вказаної Технічної документації сформовано, зокрема земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223387300:02:005:0290 площею 5,6218 га, 3223387300:02:005:0291 площею 62,2764 га, 3223387300:02:005:0292 площею 60,7334 га, 3223387300:02:003:0058 площею 43,0403 га, 3223387300:02:003:0059 площею 9,2902 га, із цільовим призначенням «для іншого лісогосподарського призначення» (КВЦПЗ 09.02), що розташовані на території Студениківської сільської ради; 
- в матеріалах господарської справи наявний висновок експерта № 3692 від 09.07.2024, складений за результатами експертизи з питань землеустрою, проведеною в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42023112100000116 від 04.07.2023, за ч. 1 ст. 367 КК України, відповідно до якого виготовлення і затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення комунальної власності Студениківської сільської територіальної громади Бориспільського району Київської області, зокрема з кадастровими номерами земельних ділянок: 3223387300:02:005:0290, 3223387300:02:005:0291, 3223387300:02:005:0292, 3223387300:02:003:0058, 3223387300:02:003:0059, не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування; 
- згідно висновку експерта вказана Технічна документація містить суперечливі відомості щодо розпорядження землями згідно норм пункту 5 прикінцевих положень Лісового кодексу України та п. 24 Перехідних положень і статті 122 Земельного кодексу України щодо підстав розроблення технічної документації щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення на території Студениківської сільської територіальної громади Бориспільського району Київської області та її затвердження, що приводить (свідчить про) до порушень принципів достовірності та повноти відомостей про земельну ділянку, встановлених статтею 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр», про відомості які вносяться до Державного земельного кадастру на підставі п. 2 статей 15, 30 Закону України «Про державний земельний кадастр» і Порядку ведення Державного земельного кадастру, а саме виду права та форми власності, компетенції і підстави органу місцевого самоврядування на розроблення технічної документації щодо інвентаризації земель лісового призначення на території Студениківської сільської територіальної громади Бориспільського району Київської області, результатом якого (чого) є не вірна реєстрація речового права земельних ділянок з кадастровими номерами: 3223387300:02:005:0290, 3223387300:02:005:0291, 3223387300:02:005:0292, 3223387300:02:003:0058, 3223387300:02:003:0059, відповідно до статей 125 – 126 Земельного кодексу України; 
- відповідачем порушено вимоги ст. ст. 25, 46, 46-1, 50, 56, 57 Закону України «Про землеустрій», ст. ст. 149, 122, 116 (ч. 5) Земельного кодексу України, оскільки земельні ділянки сформовані, зареєстровані (фактично відведені) на підставі технічної документації, а не відповідного проекту із землеустрою, без врахування інтересів власника земельної ділянки – держави в особі Київської обласної державної адміністрації, а також землекористувача – ДП «Ліси України»; 
- рішенням органу місцевого самоврядування фактично здійснено вилучення земель як неуповноваженим органом з постійного користування ДП «Ліси України», без згоди землекористувача.
Стосовно додаткового доказу, який скаржник просив долучити до матеріалів справи на стадії апеляційного розгляду справи, прокурор у поясненнях вказав, що скаржник взагалі не зазначив поважні причини, за яких він не подав лист Головного управління статистики у Київській області № 02.2-09/1037-25 від 19.06.2025 під час розгляду справи у суді першої інстанції, і вказаний доказ не містять нової інформації, що могла б змінити правову оцінку спірних відносин. 
Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” – відзив на апеляційну скаргу не надходив, проте, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. (ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України). 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №911/690/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя – Тищенко О.В. судді: Гончаров С.А., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.05.2026 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи №911/690/25. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Студениківської сільської ради на рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2025 у справі №911/690/25.
13.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/690/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Студениківської сільської ради на рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2025 у справі №911/690/25, розгляд справи призначено на 10.06.2026. 
Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.
Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, в умовах запровадженого та діючого воєнного стану.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
В судове засідання 10.06.2026 з`явились: прокурор, представник скаржника (відповідача) – Студениківської сільської ради. 
Київська обласна державна адміністрація та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України”, в судове засідання 10.06.2026 представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
У відповідності до вимог ч. 5 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2026 направлена учасникам справи та їх представникам в їх електронні кабінети в системі «Електронний суд», про що сформовані відповідні довідки.
Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники учасників справи, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні. 
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду апеляційної скарги – відсутні. 
Представник скаржника (відповідача) – Студениківської сільської ради в судовому засіданні 10.06.2026 підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Прокурор в судовому засіданні 10.06.2026 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції, рішенням Студениківської сільської ради Бориспільського району Київської області “Про проведення інвентаризації земель лісогосподарського призначення” від 22.02.2022 № 1015-ХХ-VІІІ із посиланням на Земельний кодекс України, Закон України “Про державний земельний кадастр”, ст.ст. 19, 25, 57, 67 Закону України “Про землеустрій”, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” вирішено провести інвентаризацію земель комунальної власності лісогосподарського призначення, розташованих у межах Студениківської сільської територіальної громади шляхом розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення.
На підставі вказаного рішення, ТОВ “Регіонземсервіс” у 2022 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення комунальної власності в межах Студениківської сільської територіальної громади.
На підставі вказаної технічної документації, сформовано земельні ділянки загальною площею 183,051:3 га за межами населених пунктів з кадастровими номерами: 3223387301:01:007:0015 площею 0,6599 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначння” (КВЦПЗ 09.02); 3223387301:01:007:0016 площею 0,2133 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення” (КВЦПЗ 09.02); 3223387301:01:008:00.19 площею 1,1560 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення” (КВЦПЗ 09.02), 3223387300:02:005:0290 площею 5,6218 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення” (КВЦПЗ 09.02); 3223387300:02:005:0291 площею 62,2764 га з цільовим призначенням “для іншого лісоrосподарського призначення” (КВЦПЗ 09.02), 3223387300:02:003:0059 площею 9,2902 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення” (КВЦПЗ 09.02), 3223387300:02:003:0058 площею 43,0403 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення” (КВЦПЗ 09.02), 3223387300:02:005:0292 площею 60,7334 га з цільовим призначенням “для іншого лісогосподарського призначення” (КВЦПЗ 09.02), що розташовані на території Студениківської сільської ради.
Технічна документація розроблена на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002130 від 24.06.1996, виданого КСП “Строківське” щодо земель загальною площею 690,0 га в межах Строківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району.
У подальшому, рішеннями Студениківської сільської ради затверджено матеріали технічної документації щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення комунальної власності із цільовим призначенням - для іншого лісогосподарського призначення (КВЦПЗ 09.02) окремо від кожної із зазначених вище земельних ділянок на території Студениківської сільської територіальної громади Бориспільського району, а саме: 
- рішенням від 27.12.2022 № 1354:ХХХ-VІІІ щодо земельної ділянки площею 0,6599 га з кадастровим номером 3223387301:01:007:0015; 
- рішенням від 27.12.2022 № 1355-ХХХ-VІІІ щодо земельної ділянки площею 0,2733 га з кадастровим номером 3223387301:01:007:0016;
- рішенням від 27.12.2022 № 1357-ХХХ-VІІІ щодо земельної ділянки площею 1,1560 га з кадастровим номером 3223387301:0 l :008:0019;
- рішенням від 09.02.2023 № 1395-ХХХІ-VІІІ щодо земельної ділянки площею 5,628 га з кадастровим номером 3223387300:02:005:0290;
- рішенням від 09.02.2023 № 1402-XXXI-VIII щодо земельної ділянки площею 62,2764 га з кадастровим номером 3223387300:02:005:0291;
- рішенням від 09.02.2023 № 1394-XXXI-VIII щодо земельної ділянки площею 9,2902 га з кадастровим номером 3223387300:02:003:0059;
- рішенням від 27.12.2022 № 1356-XXX-VIII щодо земельної ділянки площею 43,0403 га з кадастровим номером 3223387300:02:003:0058;
- рішенням від 09.02.2023 № 1403-XXXI-VIII щодо земельної ділянки площею 60,7334 га з кадастровим номером 3223387300:02:005:0292.
Також, за вказаними рішеннями передбачено реєстрацію права комунальної власності Студениківської сільської ради на дані земельні ділянки, у зв?язку з чим відповідачем було зареєстровано право власності на земельні ділянки.
Матеріалами справи підтверджується, що в рамках кримінального провадження № 42023112100000116 від 04.07.2023, відкритого слідчими Бориспільського РУП ГУНП за ч. 1 ст. 367 КК України, встановлено, що розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області від 15.07.2003 № 443 “Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Перєяслав - Хмельницькому держлісгоспу для ведення лісового господарства” у зв`язку з припиненням діяльності колишніх колективних сільськогосподарських підприємств лісокористувачів передано у постійне користування землі лісового фонду для ведення лісового господарства загальною площею 3752,5 га, у тому числі по Студениківському лісництву на території: Помоклівської сільської ради - 455,6 га; Козлівської сільської ради - 204,5 га; Жовтневської сільської ради - 572,0 га; Соснівської сільської ради - 62,6 га; Великокаратульської сільської ради - 747,8 га; Сомководолинської сільської ради - 81,4 га; Строківської сільської ради - 559,2 га; Вовчківської сільської ради - 168,4 га; Пристрімської сільської ради - 47,8 га; Гайшинської сільської ради - 36,8 га; Гланишівської сільської ради - 70, 1 га; Денисівської сільської ради - 57 га (п. 1.1 розпорядження).
Інші пункти розпорядження містять наступні положення:
- пункт 2: “Управлінню сільського господарства і продовольства райдержадміністрації організувати роботу з передачі та уточненню розмірів земель лісового фонду, які знаходяться у користуванні колишніх сільськогосподарських підприємств”; 
- пункт 3: “Районному відділу земельних ресурсів внести зміни до земельно-кадастрової документації”; 
- пункт 4: “Зобов`язати Переяслав - Хмельницький держлісгосп виготовити проекти відведення земельних ділянок для передачі їх у постійне користування для ведення лісового господарства”; 
- пункт 5: “Розпорядження направити для виконання Районному відділу земельних ресурсів, Переяслав-Хмельницькому держлісгоспу”.
На підставі розпорядження Переяслав - Хмельницької районної державної адміністрації Київської області від 15.07.2003 № 443 "Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Переяслав - Хмельницькому держлісгоспу для ведення лісового господарства", складено акти прийняття лісового фонду від сільських рад, зазначених у цьому Розпорядженні, у тому числі:
- акт від 24.12.2003 - Денисівська сільська рада площею 68 га;
- акт від 12.11.2003 - Строківська сільська рада площею 577 га;
- акт від 20.11.2003 - Сомководолинська сільська рада площею 93 га; 
- акт від 20.11.2003 - Соснівська сільська рада площею 77 га;
- акт від 20.11.2003 - Жовтневська сільська рада площею 483 га;
- акт від 20.11.2003 Козлівська сільська рада площею 265 га;
- акт від 11.11.2003 Помоклівська сільська рада площею 511 га.
У подальшому, дане розпорядження неоднаразово змінювалось,скасовувалось та поновлювалось, у тому числі на підставі документів прокурорського реагування та судового рішення. 
Матеріалами справи підтверджується, що розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 22.06.2012 № 289 до розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 № 443 внесено зміни та викладено його в новій редакції, згідно якої резолютивна частина розпорядження викладена в наступних пунктах:
“ 1. Дати Переяслав-Хмельницькому держлісгоспу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земель лісогосподарського призначення орієнтовною площею 3360,1 га за межами населених пунктів на території Помоклівської, Козлівської, Жовтневої, Великокаратульської, Сомководолинської, Строківської, Вовчківської, Пристрімської, Гайшинської, Гланишівської, Денисівської, Стовп`язької, Дівичківської, Ковалинської, Дем`янецької сільських рад Переяслав-Хмельницького району.”
“ 2. Роботи зі складання - документації із землеустрою виконати у строк до шести місяців.”
“ 3. Контроль за виконанням даного розпорядження покласти на заступників голови адміністрації згідно з розподілом обов`язків.”.
У подальшому, розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністації від 14.08.2014 № 323 до розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державноїадміністрації від 15.07.2003 № 443, вже у новій редакції 2012 року, внесено зміни шляхом виключення з пункту 1 вказаного розпорядження Строківської сільської ради ПереяславХмельницького району Київської області та шляхом заміни у пункті 1 розпорядження цифри з 3360,01 на 2800,9.
Крім того, станом на 2003 та 2014 роки виготовлено матеріали лісовпорядкування, які використовувалися ДП "Переяслав- Хмельницький лісгосп" та його правонаступниками - ДП “Бориспільське лісове господарство” та ДП “Ліси України”.
Так, у ДП “Ліси України” зберігаються планово-картографічні матеріали лісовпорядкування ДП “Переяслав-Хмельницький лісгосп” Студениківського лісництва.
Також, відповідно до протоколу першої лісовпорядної наради з лісовпорядкування лісогосподарських підприємств Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України від 03.06.2014, у користуванні ДП “Переяслав-Хмельницький лісгосп” перебувало 16,2 тис. га земель.
У протоколі другої лісовпорядної наради від 29.05.2015 з розгляду основних положень проекту організації і розвитку лісового господарства ДП “Переяслав-Хмельницький лісгосп” Київської області зазначено, що управлінням Держземагентства в Переяслав-Хмельницькому районі Київської області не внесено зміни в форму 6-ЗЕМ на виконання розпорядження Переяслав -Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 № 443. 
Матеріали лісовпорядкування 2014-2015 років ДП “Переяслав-Хмельницький лісгосп” затверджено наказом Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 26.07.2019 № 92 та погоджені листом Міністерства екології та природних ресурсів України від 26.07.2019 № 5/4.1-1 5/8289-19.
При цьому, виробничим об`єднанням “Укрдержліспроект” виконано роботи із співставлення меж земельних ділянок з кадастровими номерами 3223387301:01:007:0015, 3223387301:01:007:0016, 3223387301:01:008:0019, 3223387300:02:005:0290, 3223387300:02:005:0291, 3223387300:02:003:0059, 3223387300:02:003:0058, 3223387300:02:005:0292 на матеріали лісовпорядкування Студениківського лісництва ДП “Переяслав-Хмельницький лісгосп” (наразі, ДП “Ліси України”).
За результатами виконаних робіт встановлено, що згідно матеріалів лісовпорядкування 2014, 2018 років земельні ділянки з кадастровими номерами 3223387301:01:007:0015, 3223387301:01:007:0016, 3223387301:01 :008:0019 не накладаються на землі лісогосподарського призначення згідно з матеріалами лісовпорядкування. Земельні ділянки з кадастровими номерами 3223387300:02:005:0290, 3223387300:02:005:0291, 3223387300:02:003:0059, 3223387300:02:003:0058, 3223387300:02:005:0292 накладаються на квартали № 40, 110, 113 Студениківського лісництва філії “Бориспільське лісове господарство” (у матеріалах лісовпорядкування 2014 року зазначене ДП “Переяслав-Хмельницький лісгосп”). Вивченням графічного зображення накладення встановлено, що спірні земельні ділянки майже повністю збігаються з існуючими межами земель лісогосподарського призначення за матеріалами лісовпорядкування 2014 року. 
Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що ДП ·“Ліси України” відповідно до п. 5 розділу VIII “Прикінцеві положення” Лісового кодексу України є належним постійним користувачем земельних ділянок, яким на підставі розробленої технічної документації присвоєно кадастрові номера 3223387300:02:005:0290, 3223387300:02:005:0291, 3223387300:02:003:0059, 3223387300:02:003:0058, 3223387300:02:005:0292, оскільки матеріали лісовпорядкування, розроблені та затверджені в установленому законом порядку, - не скасовувалися.
Разом з тим, прокурор зазначав, що під час підготовки позовної заяви від ДП “Ліси України” отримано копії планово-картографічних матеріалів Студениківського лісництва ДП "Переяслав-Хмельницького держлісгоспу" 2003 року, копії з проекту організації розвитку лісового господарства 2004 року, протоколів першої та другої лісовпорядних нарад щодо лісовпорядкування 2003/2004 років, які підтверджують, що з 2003-2004 років у постійного лісокористувача були в наявності правовстановлюючі документи на спірні земельні ділянки.
Таким чином, зміни 2014 року до розпорядження Переяслав Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 № 443 (в редакції 2012 року) щодо виключення Строківської сільської ради Переяслав Хмельницького району Київсьої області з переліку земель, не відміняють факту отримання та затвердження постійним лісокористувачем в установленому порядку матеріалів лісовпорядкування у 2003 році, які згідно з п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України з 29.03.2006 (дата набрання Закону України "Про внесення змін до Лісового кодексу України") є документами, що підтверджують право користування на раніше надані землі. 
Тобто внесення змін до розпорядження про раніше надані землі без скасування отриманих на підставі цього розпорядження матеріалів лісовпорядкування не скасовує законність оформлення постійним лісокористувачем цих матеріалів, які одночасно є правовстановлюючими документами на землю. 

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків. 
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні”, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з “Достатність доказів” на нову - “Вірогідність доказів” та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування “вірогідність доказів”.
Стандарт доказування “вірогідність доказів”, на відміну від “достатності доказів”, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі “Дж. К. та Інші проти Швеції” (“J.K. AND OTHERS v. SWEDEN”) ЄСПЛ наголошує, що “у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування “поза розумним сумнівом” (“beyond reasonable doubt”). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням “балансу вірогідностей”. Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри”.
Аналогічний підхід до стандарту доказування “вірогідність доказів” висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як “баланс вірогідностей”.
Щодо правових підстав звернення прокурора з відповідним позовом, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
Статтею 1 Закону України “Про прокуратуру” встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі “Ф.В. проти Франції” (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).
Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі “Менчинська проти Російської Федерації” (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):
“Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави”.
При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) “Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону” щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.
Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України “Про прокуратуру”.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття “інтерес держави”.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття “інтереси держави” висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття “інтереси держави” має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Таким чином, “інтереси держави” охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація “інтересів держави”, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України “Про прокуратуру” передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.
Пункт 5 статті 28 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначає, що для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації мають право, зокрема, звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
П. а) ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. 
Згідно з ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Як зазначав прокурор у позові, Київською обласною прокуратурою ініційовано звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, як органу виконавчої влади, уповноваженого державою на розпорядження землями державної форми власності за межами населеного пункту, і відповідно, спірні земельні ділянки підлягають поверненню у власність держави на користь Київської обласної державної адміністрації.
Київською обласною прокуратурою на адресу Київської обласної державної адміністрації скеровано лист № 12/2-4479вих-24 від 09.12.2024, в якому викладено виявлені порушення вимог законодавства щодо незаконності оформлення права комунальної власності на спірні земельні ділянки Студениківською сільською радою та наголошено про необхідність вжиття Київською обласною державною адміністрацією заходів реагування до усунення цих порушень і повернення земель у власність держави або повідомлення про неможливість звернення до суду з метою захисту інтересів держави в судовому порядку Київською обласною прокуратурою в порядку, визначеному ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Також, листом від 20.01.2025 № 12/2-74вих 25 Київською обласною прокуратурою повідомлено Київську обласну державну адміністрацію про підготовку відповідного позову до суду, підставою підготовки якого стало те, що Студениківською сільською радою без належної правової підстави оформлено право комунальної власності на спірні земельні ділянки, зокрема, з кадастровими номерами 3223387300:02:005:0290, 3223387300:02:005:0291, 3223387300:02:003:0059, 3223387300:02:003:0058, 3223387300:02:005:0292, які розташовані за межами населеного пункту та належать до земель лісогосподарського призначення державної форми власності. Також, враховуючи те, що Київська обласна державна адміністрація є суб?єктом владних повноважень, до компетенції якого належить захист інтересів держави у даній сфері, та на виконання ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено, що відповідний позов буде пред?явлено до Господарського суду Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації.
В свою чергу, Київська обласна державна адміністрація (Київська обласна військова адміністрація) в особі Департаменту містобудування та архітектури листом № 1138/31.01/31.03.02/2024 від 12.12.2024 повідомила Київську обласну прокуратуру про те, що юридичне управління апарату Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) не вживало заходів цивільно-правового характеру та не зверталося до суду з позовною заявою щодо витребування у державну власність земельних ділянок лісогосподарського призначення, які розташовані на території Бориспільського району Київської області, зокрема і спірних з кадастровими номерами 3223387300:02:005:0290, 3223387300:02:005:0291, 3223387300:02:003:0059, 3223387300:02:003:0058, 3223387300:02:005:0292.
Також, прокурор вказував, що в ході опрацювання даних Єдиного державного реєстру судових рішень відомості про пред`явлення позовної заяви про витребування спірних земельних ділянок державі в особі Київської обласної державної адміністрації відсутні, що в свою чергу додатково підтверджує неналежне здійснення захисту інтересів держави уповноваженим суб`єктом владних повноважень. Відтак, Київською обласною державною адміністрацією у розумний строк у судовому порядку не вжито заходів щодо захисту порушених інтересів держави.
Враховуючи викладене, на підставі ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наявні підстави для пред`явлення цього позову прокурором в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації.
Крім того, прокурор підставно наголошував і на тому, що позовна заява про витребування з незаконного володіння земельних ділянок лісогосподарського призначення безумовно становить суспільний інтерес.
Конституція України (ст. ст. 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю насувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
З огляду на зазначені положення Основного Закону, дотримання вимог законодавства у такій чутливій сфері реалізації права власності на землю та природними ресурсами від імені Українського народу вимагає неухильного дотримання вимог чинного законодавства всіма суб`єктами - учасниками відповідних відносин, особливо органами виконавчої влади та місцевого самоврядування.
Натомість, свавільне розпорядження та присвоєння прав на землю державних органів органами місцевого самоврядування та навпаки може призвести до непоправних наслідків завдання шкоди авторитету державі через спір між органами, що у сукупності утворюють єдиний державний апарат.
За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду з вимогою витребування спірних земельних ділянок на користь держави є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - захист права власності на землю Українського народу, лісів національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права уповноваженого державного органу та постійного лісокористувача на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.
Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив наявність у прокурора підстав для звернення з цим позовом в інтересах держави в особі позивача. 
В свою чергу, правові підстави позову, як і їх обгрунтування, є предметом дослідження під час розгляду справи по суті, і досліджуються з урахуванням наявних у справі доказів.
Щодо суті спору, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 373 Цивільного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Приписами ч. 1 ст. 18 Земельного кодексу України визначено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами.
Згідно ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
У відповідності до ст. 1 Лісового кодексу України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства.
Статтями 5, 7, 8, 9 Лісового кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.
Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності.
У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.
У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку.
Отже, чинне законодавство допускає перебування у комунальній власності лісових земель, які знаходяться у межах населених пунктів, або таких, які набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку.
Земельний кодекс України від 2001 року у ст. 92 встановлював обмежене коло осіб, які можуть набувати у постійне користування земельні ділянки із земель державної та комунальної власності.
Так було встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації. 
Стаття 141 Земельного кодексу України 2001 року передбачала припинення права користування землею у випадку припинення діяльності суб`єктів права постійного користування, визначених ст. 92 ЗК України, а саме припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.
З урахуванням того, що Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 були визнані неконституційними положення пункту 6 Розділу X Земельного кодексу України від 2001 року щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди, законодавство України не передбачає припинення права постійного користування у зв`язку із реорганізацією правокористувача або відсутністю правокористувача, який набув таке право раніше, у переліку осіб, які можуть набувати землю на праві постійного користування. 
Разом із тим, згідно із наведеними нормами, як Земельного кодексу України 1990 року, так і Земельного кодексу України 2001 року передбачено припинення права постійного користування у зв`язку із припиненням діяльності правокористувача без правонаступництва. 
Близька за змістом правова позиція також висвітлена у постановах Верховного Суду від 15.11.2021 у справі № 906/620/19 та від 30.04.2024 у справі № 917/291/21.
Указом Президента України “Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектору економіки” від 03.12.1999 № 1529/99, передбачалося реформування протягом грудня 1999 року - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності.
Таким чином, одним із етапів реформування, визначеного Указом Президента України від 03.12.1999 № 1529/99, було припинення діяльності колективних сільськогосподарських підприємств та перехід прав на землю до їхніх членів у вигляді земельних часток (паїв) або утворення нових суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності. Таким чином, Колективне сільськогосподарське підприємство Строківське повинно було припинити свою діяльність.
При цьому, як встановлено вище, у зв`язку з припиненням діяльності колишніх колективних сільськогосподарських підприємств лісокористувачів 15.07.2003 Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація Київської області видала розпорядження № 443 “Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Переяслав-Хмельницького держлісгоспу для ведення лісового господарства”.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні”, розділ Х Перехідних положень Земельного кодексу України було доповнено п. 21, який стосувався саме земель, які перебували у колективній власності членів колишніх КСП, позаяк припинення діяльності суб`єкта права постійного користування та відповідно припинення права постійного користування на землю, не припиняє права власника вказаних земель.
Відповідно до положень п. 24 розділу Х “Перехідні положення” Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом, тобто з 27.05.2021, землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель зокрема природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення (підпункт “в” пункту 24).
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення за межами населених пунктів, в силу підпункту “в” пункту 24 розділу Х “Перехідні положення” Земельного кодексу України залишилися у державній власності. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі. 
Отже, за змістом наведених рішень Студениківської сільської ради “Про проведення інвентаризації земель лісогосподарського призначення” № 1395-ХХХІ-VІІІ від 09.02.2023, № 1402-ХХХІ-VІІІ від 09.02.2023, № 1394-ХХХІ-VІІІ від 09.02.2023, № 1356-ХХХІ-VІІІ від 27.12.2022, № 1403-ХХХІ-VІІІ від 09.02.2023 “Про затвердження технічної документації щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення та реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку”, а також даних ДЗК та Державного реєстру речових прав вбачається, що спірні земельні ділянки належать до лісовкритих земель лісогосподарського призначення за межами населених пунктів, про що відповідачу було достеменно відомо.
Відповідно до ст. 45 Лісового кодексу України, лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Згідно п. 5 розділу V Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції, чинній з 31.07.2006 по 16.01.2020), до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Згідно п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (у редакції до 20.06.2022), до здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, які до набрання чинності Земельним кодексом України передані їм на такому праві, це право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів" № 2321-IX від 20.06.2022 до п. 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України внесені зміни, відповідно до яких вказаний пункт викладено у такій редакції: "До здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування".
Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII Прикінцеві положення Лісового кодексу України, а доводи скаржника в цій частині щодо безпідставності застосування судом першої інстанції вказаної норми – є необгрунтованими.
У постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16 наведено висновок про те, що ВО “Укрдержліспроект” створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО "Укрдержліспроект" здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування.
Відповідно до сталих правових позицій Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16, від 06.07.2022 у справі № 372/1688/17, від 30.09.2020 у справі № 363/669/17, від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 31.05.2023 у справі № 681/804/20, від 01.11.2023 у справі № 676/5079/21, інформація, надана ВО “Укрдержліспроект”, а також доданий до неї графічний матеріал - є належними, допустимими та достовірними доказами, з яких суд встановлює приналежність земель до земель лісогосподарського призначення ДСГП “Ліси України”.
Таким чином, доводи скаржника про те, що ВО «Укрдержліспроект» не володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з земельного кадастру, а надана ним інформація є належним доказом, оскільки стосується предмету доказування, але не є доказом допустимим, оскільки факт накладення меж може встановлюватися або документацією із землеустрою, або висновком експерта – судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані. 
Відповідно до чинної редакції ст. 47 Лісового кодексу України, лісовпорядкування в лісах усіх форм власності сумарною площею 100 гектарів і більше для кожного з постійних лісокористувачів і власників лісів є обов`язковим на всій території України та здійснюється один раз на 10 років державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Лісовпорядкування в лісах усіх форм власності сумарною площею до 100 гектарів для кожного з постійних лісокористувачів і власників лісів є обов`язковим на всій території України та здійснюється один раз на 20 років підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності за єдиною системою в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17).
З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція "книжкового володіння".
Акт володіння нерухомим майном, як правило, може підтверджувати державна реєстрація права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Цей висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (п.п. 43, 89). 
Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними посилання прокурора про те, що правова позиція, що копія планшета лісовпорядкування - є документом, який підтверджує право постійного користування державного лісогосподарського підприємства спірною земельною ділянкою та те, що остання належить до земель лісогосподарського призначення, викладена у постановах Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 360/1998/18, від 06.04.2021 у справі № 380/375/17, від 15.07.2020 у справі № 369/9900/16, від 21.02.2018 у справі № 488/5476/14, від 09.06.2021 у справі № 369/16416/18, від 16.06.2021 у справі № 359/11910/14, від 24.11.2021 у справі № 369/16317/18, від 31.03.2021 у справі № 360/1998/18.
Також, в матеріалах господарської справи наявні копії планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Студениківського лісництва ДП «Переяслав-Хмельницького держлісгоспу» 2003 року, зокрема копії з проекту організації розвитку лісового господарства 2004 року, планшети 2003 та 2014 років із зображенням кварталів № № 40, 110, 113 (на які накладаються спірні земельні ділянки), і які підтверджують, що з 2003 року постійний лісокористувач, наразі - ДП «Ліси України», використовує територію спірних земельних ділянок на підставі матеріалів лісовпорядкування.
Крім того, прокурор обгрунтовано посилався також і на те, що в матеріалах господарської справи наявний висновок експерта № 3692 від 09.07.2024, складений за результатами експертизи з питань землеустрою, проведеною в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42023112100000116 від 04.07.2023, за ч. 1 ст. 367 КК України, відповідно до якого виготовлення і затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення комунальної власності Студениківської сільської територіальної громади Бориспільського району Київської області, зокрема з кадастровими номерами земельних ділянок: 3223387300:02:005:0290, 3223387300:02:005:0291, 3223387300:02:005:0292, 3223387300:02:003:0058, 3223387300:02:003:0059, не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування. 
Згідно висновку експерта вказана Технічна документація містить суперечливі відомості щодо розпорядження землями згідно норм пункту 5 прикінцевих положень Лісового кодексу України та п. 24 Перехідних положень і статті 122 Земельного кодексу України щодо підстав розроблення технічної документації щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення на території Студениківської сільської територіальної громади Бориспільського району Київської області та її затвердження, що приводить (свідчить про) до порушень принципів достовірності та повноти відомостей про земельну ділянку, встановлених статтею 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр», про відомості які вносяться до Державного земельного кадастру на підставі п. 2 статей 15, 30 Закону України «Про державний земельний кадастр» і Порядку ведення Державного земельного кадастру, а саме виду права та форми власності, компетенції і підстави органу місцевого самоврядування на розроблення технічної документації щодо інвентаризації земель лісового призначення на території Студениківської сільської територіальної громади Бориспільського району Київської області, результатом якого (чого) є не вірна реєстрація речового права земельних ділянок з кадастровими номерами: 3223387300:02:005:0290, 3223387300:02:005:0291, 3223387300:02:005:0292, 3223387300:02:003:0058, 3223387300:02:003:0059, відповідно до статей 125 – 126 Земельного кодексу України.
У відповідності до ст. 98 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.
Ч. 6. ст. 98 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.
Ч. 7 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
Згідно із ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У відповідності до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Додатково суд апеляційної інстанції зазначає, що чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 461/3675/17). Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи. (постанова Великої Палати Верховного суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, п. 105).
Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, погоджується з правомірними доводами прокурора про те, що відповідачем порушено вимоги ст. ст. 25, 46, 46-1, 50, 56, 57 Закону України «Про землеустрій», ст. ст. 149, 122, 116 (ч. 5) Земельного кодексу України, оскільки земельні ділянки сформовані, зареєстровані (фактично відведені) на підставі технічної документації, а не відповідного проекту із землеустрою, без врахування інтересів власника земельної ділянки – держави в особі Київської обласної державної адміністрації, а також землекористувача – ДП «Ліси України». 
Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, Верховний Суд зазначив, що предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння (п. 11.4).
Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна (п. 11.5).
Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна (п. 11.6).
З урахуванням того, що наявними матеріалами справи та встановленими обставинами встановлено незаконне, без належних правових підстав заволодіння відповідачем спірними земельними ділянками лісового фонду та здійснення державної реєстрації права власності за відповідачем на такі земельні ділянки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обраний прокурором спосіб захисту у формі заявлення віндикаційного позову про витребування спірних земельних ділянок на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації - є обґрунтованим, законним, належним та ефективним. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі. 
З огляду на викладене, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення Студениківської сільської ради від 09.02.2023 № 1395-ХХХІ-VІІІ, від 09.02.2023 № 1402-ХХХІ-VІІІ, від 09.02.2023 № 1394-ХХХІ-VІІІ, від 27.12.2022 № 1356-ХХХ-VІІІ, від 09.02.2023 № 1403-ХХХІ-VІІІ та реєстрація права комунальної власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223387300:02:005:0290, 3223387300:02:005:0291, 3223387300:02:003:0059, 3223387300:02:003:0058, 3223387300:02:005:0292 - суперечать вимогам земельного та лісового законодавства, а тому позовні вимоги першого заступника керівника Київської обласної прокуратури про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі. 
Додатково в апеляційній скарзі скаржник просив долучити до матеріалів справи додатковий доказ – лист Головного управління статистики у Київські області №02.2-09/1037-25 від 19.06.2025, згідно якого КСП «Строківське» не ліквідовувалося, а було перереєстроване 29.02.2000 в сільськогосподарський виробничий кооператив «Строківський», який був ліквідований 12.07.2007, тобто після прийняття Розпорядження №443. Даний доказ, на переконання скаржника, підтверджує відсутність у Переяслав-Хмельницької РДА Київської області законних підстав для передачі спірної земельної ділянки правопопереднику третьої особи та законність переходу спірних земельних ділянок в комунальну власність Студениківської територіальної громади.
Ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Ч. 3, 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України визначено, що, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання скаржника про долучення до матеріалів справи додаткового доказу – листа Головного управління статистики у Київські області №02.2-09/1037-25 від 19.06.2025, оскільки скаржником не наведено виняткових випадків та не надано доказів неможливості подання відповідних документів суду першої інстанції разом з відзивом, а також не надано заяву про поновлення такого строку щодо подання таких доказів з зазначенням поважних причин його пропуску, а суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями в силу вимог процесуального закону поновлювати такий строк самостійно. 
Усі інші заяви, обгрунтування, доводи учасників справи, а також докази, враховані судом апеляційної інстанції, проте є такими, що не впливають на висновки суду апеляційної інстанції у даній постанові. 
Отже, усі доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким задоволено позовні вимоги прокурора повністю. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2025 у справі № 911/690/25, за наведених доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат
Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника. 

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Студениківської сільської ради на рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2025 у справі № 911/690/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 05.11.2025 у справі № 911/690/25- залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника. 
4. Матеріали справи №911/690/25 повернути до Господарського суду Київської області. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до статей 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 02.07.2026 після виходу суддів з відпусток. 

Головуючий суддя О.В. Тищенко 

Судді О.М. Сибіга

С.А. Гончаров