Провадження № 2/742/1686/26 
Єдиний унікальний № 742/1780/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:
головуючої - судді Короткої А.О.,
при секретарі судового засідання – Голушко Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняцивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал», представниця позивача – Кукса Карина Олександрівна, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В :
Представник ТОВ «Юніт Капітал» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №182480 від 08.05.2025 у розмірі 24656,99 грн, а також просив стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.
30.03.2026 відповідачка ОСОБА_1 подала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що не погоджується з позовними вимогами в повному обсязі та вказала, що позовні вимоги в частині стягнення процентів, пені, штрафів та будь-яких інших додаткових платежів за період з 24.02.2022 є незаконними, безпідставними та такими, що ґрунтуються на нікчемних нарахуваннях.
Відповідачка зазначила, що її чоловік з 24.02.2022 проходить військову службу за мобілізацією, що підтверджується відміткою про «Призов на військову службу» відповідно до Указу Президента України №69/2022 та відсутністю відмітки про звільнення (демобілізацію) в запас, а також довідкою форми №5, яка підтверджує проходження військової служби на момент подання позову, а відповідачка є членом сім`ї військовослужбовця. Відповідачка посилається на імперативні норми законодавства, відповідно до яких військовослужбовцям, призваним під час мобілізації на особливий період, а також їхнім дружинам (чоловікам), на період дії особливого періоду не нараховуються штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом, за винятком визначених законом випадків (зокрема кредитів на житло, автомобіль та окремі енергетичні об`єкти). У зв`язку з цим відповідачка вважає, що розрахунок позивача є дефектним, містить нарахування, здійснені з порушенням імперативних норм, а отже є недопустимим доказом у відповідній частині, а позовні вимоги в частині стягнення процентів та штрафних санкцій, на думку відповідачки, підлягають повній відмові як безпідставні.
31.03.2026 від представниці позивача ТОВ «Юніт Капітал» Кукси К.О. до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представниця позивача просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та зазначила, що доводи відповідача щодо незаконності нарахування процентів, пені та штрафних санкцій є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Позивач вказує, що зазначена норма передбачає звільнення військовослужбовців, призваних на військову службу під час мобілізації на особливий період, а також їхніх дружин (чоловіків) від нарахування штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом, за винятком визначених законом випадків, зокрема щодо кредитів на придбання житла або транспортного засобу.
Разом із тим позивач зазначає, що застосування вказаної пільги у даному випадку є неможливим з огляду на відсутність правових підстав.
Так, кредитний договір №182480 між позивачем та відповідачем був укладений 08 травня 2025 року. Натомість шлюб між відповідачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано лише 14 травня 2025 року, тобто через шість днів після укладення кредитного договору, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Таким чином, на момент виникнення зобов`язань за кредитним договором відповідачка не перебувала у зареєстрованому шлюбі з військовослужбовцем і, відповідно, не мала статусу дружини військовослужбовця у розумінні ч. 15 ст. 14 зазначеного Закону.
У зв`язку з цим позивач вважає, що підстави для звільнення від нарахування процентів, пені та штрафних санкцій відсутні, а позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
10.04.2026 року від відповідачки ОСОБА_1 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких вона зазначила, що позиція позивача є необґрунтованою та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи та правильному застосуванню норм права.
Відповідачка вказала, що твердження позивача про незастосування до неї пільг, передбачених ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у зв`язку з тим, що на момент укладення кредитного договору вона не перебувала у шлюбі з військовослужбовцем, є формальним та таким, що не враховує правову природу зазначеної норми.
Відповідачка зазначила, що на момент нарахування позивачем процентів та штрафних санкцій вона вже перебувала у зареєстрованому шлюбі з військовослужбовцем. Її чоловік проходить військову службу за мобілізацією, є учасником бойових дій, що підтверджується довідкою форми №5 та посвідченням учасника бойових дій.
Отже, у період нарахування заборгованості відповідачка, як дружина військовослужбовця, вже підпадала під дію гарантій, передбачених зазначеною нормою закону, а тому нарахування процентів, пені та штрафних санкцій є незаконним.
15.04.2026 року від представниці позивача ТОВ «Юніт Капітал» Кукси К.О. до суду надійшли додаткові пояснення у справі щодо укладення кредитного договору, у яких остання зазначила, що позиція відповідачки є хибною та такою, що суперечить базовим засадам цивільного права.
Зокрема, відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникає з підстав, встановлених договором. У зв`язку з цим позивач зазначає, що зобов`язання за кредитним договором №182480 виникло 08 травня 2025 року - з моменту його укладення між сторонами, і саме на цю дату визначається суб`єктний склад зобов`язання та правовий статус його учасників.
Позивач наголошує, що ОСОБА_1 уклала кредитний договір 08 травня 2025 року, ще не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано 14 травня 2025 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . Отже, на момент виникнення кредитного зобов`язання відповідачка не мала і не могла мати статусу дружини військовослужбовця.
Позивач зазначає, що ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлює відповідні гарантії для осіб, які мають визначений статус у межах дії зобов`язання, та не передбачає ретроактивного поширення пільг на осіб, які набули статусу члена сім`ї військовослужбовця після укладення кредитного договору.
На думку позивача, тлумачення, яке пропонує відповідачка, призвело б до необґрунтованого розширення змісту норми та фактично означало б автоматичне звільнення від нарахованих процентів і санкцій за зобов`язаннями, що виникли до набуття відповідного статусу, що суперечить принципам цивільного законодавства, зокрема ст. 3 ЦК України, та принципу верховенства права.
Крім того, позивач звертає увагу, що відповідачка є самостійним позичальником за кредитним договором №182480, особисто підписала його, отримала кредитні кошти та взяла на себе відповідні зобов`язання.
Відтак, чоловік відповідачки ОСОБА_2 не є стороною кредитного договору та не несе за ним жодних зобов`язань.
Щодо тверджень відповідачки про нібито недобросовісність позивача, останній зазначає, що вони є безпідставними та не підтверджені жодними належними доказами. Позивач діяв у межах закону та умов кредитного договору, укладеного відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» та положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Підстав для висновку про зловживання правом у діях позивача немає.
Також позивач зауважує, що військовий квиток, довідка форми №5 від 23.03.2026 та посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_2 підтверджують лише факт проходження ним військової служби, однак не спростовують того, що на момент укладення кредитного договору 08 травня 2025 року відповідачка ще не перебувала у шлюбі з військовослужбовцем і, відповідно, не мала статусу дружини військовослужбовця у розумінні ч. 15 ст. 14 Закону.
Суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до переконання про обґрунтованість заявлених вимог і можливість часткового задоволення позову з наступних підстав.
08.05.2025 між ТОВ « ФК «КРЕДІПЛЮС» - первісний кредитор, та ОСОБА_1 , був укладений договір кредитної лінії №182480 формі електронного документа з використанням електронного підпису, за яким товариство надало ОСОБА_1 кредит коштів, на її банківську картку НОМЕР_2 , в розмірі кредитного ліміту на суму 13514,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом. Кредит надається строком на 98 днів від дати отримання кредиту позичальником, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 360,00% річних, денна процентна ставка – 0,9033 % день, що складає 11962,63 грн, орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 31300,48% річних, орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника складає 25476,63 грн, тип процентної ставки – фіксована, комісія за надання кредиту складає 26% (3513,64 грн) (а.п.26-34), що також підтверджується заявою на видачу кредиту №100827145 (а.п.35), паспортом споживчого кредиту (а.п.36-37), правилами наданя коштів та банківських мателів у кредит товариством з обмеженою відповідальність «Фінансова Компанія «КРЕДІПЛЮС» (а.п.38-43)та копією довідки від 16.01.2026 про видачу кредиту на суму 10000,36 (а.п.44-45).
Правилами до кредитного договору передбачено, що позичальник у заявці зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні товариству для прийняття рішення про надання чи ненадання кредиту. Позичальник також зобов`язаний оновлювати ці дані в особистому кабінеті не пізніше 3-х календарних днів з дня виникнення змін в таких даних.
За результатами заповнення заявки здійснюється своєчасна перевірка дійсності та аутентифікація платіжної картки позичальника згідно з стандартами відповідних платіжних систем. Рішення про надання чи відмову у наданні кредиту приймається товариством на підставі обробки персональних даних позичальника, зазначених в заявці, та будь-якої додаткової інформації, наданої позичальником, чи отриманої товариством з інших джерел.
Тобто, ТОВ «ФК«КРЕДІПЛЮС», перед тим як погоджувати заявку на кредитування, не лише перевірило особисті дані відповідача, а і платіжну картку, з метою ідентифікації, тобто перевірило чи дійсно платіжна картка належить позичальнику.
Відповідачка підписала кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що є підтвердженням підписання договору.
Як вбачається з копії довідки від 16.01.2026 ТОВ «ФК«КРЕДІПЛЮС» перерахувало на банківську карту позичальника № НОМЕР_2 , грошові кошти в розмірі 10000,36 грн, чим виконало свої зобов`язання за кредитним договором (а.п.44-45), що також підтверджується карткою обліку виконання договору №182480 (а.п.10-11) та випискою з особового рахку зо договором про споживчий кредит №182480 від 08.05.2025 (а.п.12).
Проте, відповідачка умов кредитного договору належним чином не виконує, в результаті чого її заборгованість становить 24656,99 грн, з яких 13514,00 грн – заборгованість по кредиту, 8441,99 грн – заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 601,00 грн – заборгованість по комісії, 2100,00 – заборгованість за штрафними санкціями.
10.10.2025 між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу №10102025, у відповідності до умов якого, ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» передало (відступило) ТОВ «Юніт Капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Юніт Капітал» прийняло належні ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» права вимоги до боржників, в тому числі право вимоги до відповідачки ОСОБА_1 на загальну суму 24656,99 грн (а.п.52-53).
З моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахувань за кредитним договором.
Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «Юніт Капітал» за кредитним договором №182480 від 08.05.2025 у розмірі 24656,99 грн, з яких 13514,00 грн – заборгованість по кредиту, 8441,99 грн – заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 601,00 грн – заборгованість по комісії, 2100,00 – заборгованість за штрафними санкціями.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
За змістом ст.ст.626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 6ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1ст. 627 ЦК України).
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2ст. 639 ЦК України.)
Абзац 2 ч. 2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09.09.2020 в справі №732/670/19, від 23.03.2020, в справі № 404/502/18, від 07.10.2020 в справі №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,207 ЦК України).
Згідно з ч. 1, 3, 4, 7ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Пунктом 1 ст.536ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст.1054ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1ст. 1048 ЦК України).
За положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Зважаючи на оформлений у встановленому порядку кредитний договір, позивач має право вимагати від позичальниці повернення кредиту та процентів за користування кредитом.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.
Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування, і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21).
Як вбачається з матеріалів справи, 08.05.2025 між ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №182480, зі змісту якого вбачається, що його підписано позичальницею одноразовим ідентифікатором та електронним підписом, що відповідає вимогам статтей11,12 Закону України «Про електронну комерцію».
У вказаному кредитному договорі сторони погодили умови кредитування, зокрема орієнтовну загальну вартість кредиту, надану виходячи із обраних умов кредитування, в тому числі розмір кредиту, процентна ставка за користування кредитом, розмір відсотків, види та розміри комісій, а також відповідальність за порушення умов договору, тощо.
Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у позивача виникло зобов`язання надати кредитні кошти відповідачу, а у відповідача виникло зобов`язання оплачувати послуги банку, що виникають в результаті використання кредитних коштів, та повернути кредит.
На підставі укладеного договору відповідач отримала кредит у розмірі 13514,00 грн шляхом перерахунку коштів на картковий рахунок.
Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису.
Також судом встановлено, що прийняті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» виконало своєчасно і повністю, надававши відповідачці кредиті кошти.
Із наданої позивачем інформації за укладеним договором вбачається, що відповідачка користується кредитними коштами, прострочивши виконання зобов`язання на погашення заборгованості, та на момент подачі позову до суду має заборгованість за кредитним договором.
Судом встановлено, що відповідачкою порушено умови укладеного кредитного договору щодо погашення кредиту, процентів за його користування та комісії відповідно до умов кредиту, оскільки кредит нею не повернуто, проценти не сплачені.
Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ, згідно з його усталеною практикою, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт укладення кредитного договору, передачу грошових коштів відповідачу. При цьому відомостей про те, що кредитний договір визнано судом недійсним, матеріали справи не містять.
Водночас відповідачкою, всупереч вимогам статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, не надано належних та допустимих доказів належного виконання ним умов договору, не надано доказів повернення грошових коштів у розмірі та в строк, визначені договором.
Як вбачається відповідачка не оспорює фактичні обставини справи, а саме те, що вона отримала кредит у розмірі 13514,00 грн. Водночас заперечує щодо стягнення заборгованості за нею.
Так, відповідачка не визнає та заперечує проти стягнення з неї відсотків за означеним кредитним договором, з огляду на те, що її чоловік має статус військовослужбовця та положення п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.»
Частиною 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - це особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період в Україні діє з 18 березня 2014 року по теперішній час.
Статтею 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" унормовано, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
Аналіз ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закону №1357-IX від 30 березня 2021 року, який набрав чинності 23 квітня 2021 року, свідчить про те, що пільги мають: - військовослужбовці, призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову; - військовослужбовці під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, вирішено, зокрема оголосити та провести загальну мобілізацію.
Відповідно правової позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеного у п. 74 його постанови від 04.09.2024 р. у справі № 426/4264/19: "У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.
Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.
Згідно зі свідоцтвом про шлюб 14.05.2025 було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 4568 (а.п.70).
Згідно з довідкою форми №5 від 26.12.2025, ОСОБА_2 перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_3 з 15.12.2025 (а.п. 68)
Також, ОСОБА_2 видано військовий квиток серії НОМЕР_4 (а.п.66-67), посвідчення серії НОМЕР_5 від 10.12.2025 , згідно з яким останній має право на пільги, встановлення законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.п.71)
Таким чином, на відповідачку ОСОБА_1 , як дружину військовослужбовця, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, поширюються пільги передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом на весь час його призову.
Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права висловлено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі №642/548/21.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення з відповідачки ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом - відсутні.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача комісії, то суд приходить до наступного.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемним.
Договір про надання кредиту, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником.
Такі висновки викладені Верховним Судом в постанові від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22).
Враховуючи викладене, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Юніт Капітал» підлягають частковому задоволенню, та з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Юніт Капітал» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №182480 від 08.05.2025 у розмірі 13514,00 грн, що складає заборгованість по тілу кредиту.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу в сумі 7000,00 грн.
Позивач поніс витрати на правову допомогу адвоката в сумі 7000,00 грн, що підтверджується копією договору про надання правової допомоги №20/01/26-02 від 20.01.2026 (а.п.13-14), протоколом погодження вартості послуг до Договору про надання правничої допомоги №20/01/26-02 від 20.01.2026 (а.п.14), додатковою угодою №25771391889 (а.п.15), Актом прийому-передачі наданої правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги №20/01/26-02 від 20.01.2026 (а.п.16).
Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
На підставі ст.141 ЦПК України суд враховує, що оскільки позов задоволено частково, то і судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до платіжної інструкції №37332 від 26.03.2026 (а.п.1) позивачем було сплачено 2662,40 грн судового збору, проте, враховуючи, що судом частково задоволено позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 13514,00 грн, що становить 54 % від ціни позову, то на користь позивача з відповідачки підлягає стягненню лише 1437,70 грн судового збору. 
Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.
ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір-обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Виходячи з критеріїв реальності та розумності, а також враховуючи малозначність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, суд дійшов висновку про неспівмірність розміру заявленого до стягнення розміру судових витрат на правничу допомогу у сумі 7000,00 грн, який є завищеним, в даному випадку розумним та співмірним розміром є 4000,00 грн витрат на правничу допомогу, які в даному випадку підлягають до стягнення з відповідачки на корить позивача.
На підставі наведеного та Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронний цифровий підпис», Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6, 204-205, 207, 512, 514, 516, 526, 530, 610, 612, 625-629, 634, 638-630, 642, 1049, 1050, 1054, 1083 ЦК України, керуючись ст.2, 12, 13, 81, 134,141 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 284, 352, 354-355 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В :
Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (код ЄДРПОУ – 43541163, юридична адреса: бульв. Лесі Українки, буд.34, оф.333, м.Київ, 01133), представниця позивача – Кукса Карина Олександрівна (РНОКПП – НОМЕР_6 , адреса: бульв. Лесі Українки, буд.34, оф.333, м.Київ, 01133) до ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_7 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал», код ЄДРПОУ – 43541163, заборгованість за кредитним договором №182480 від 8 травня 2025 року у розмірі 13514 (тринадцять тисяч п`ятсот чотирнадцять) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_7 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал», код ЄДРПОУ – 43541163, судовий збір у розмірі 1437 (тисяча чотириста тридцять сім) гривень 70 копійок, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок, а всього 5437 (п`ять тисяч чотириста тридцять сім) гривень 70 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 27.05.2026.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя  Анна КОРОТКА