ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року
м. Київ

справа № 734/1797/24
провадження № 61-13955св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Військова частина НОМЕР_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Хомика А. П., та постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У квітні 2024 року Військова частина НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи безвісно відсутньою.

Позовна заява мотивована тим, що 21 січня 2015 року старший лейтенант ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , командир ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 21 січня 2015 року № 14 та на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 21 січня 2015 року № 2 дск вибув для виконання бойового завдання в зону антитерористичної операції.
Відповідно до наказу керівника сектору « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (ІНФОРМАЦІЯ_3) від 22 січня 2015 року № 24, на підставі рапорту командира РТГр НОМЕР_3 навчального центру, старший лейтенант ОСОБА_4 прибув до складу сил та засобів сектору « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових (бойових) завдань з 22 січня 2015 року.
22 лютого 2015 року рапортом тимчасово виконуючого обов`язки командира НОМЕР_4 навчального танкового батальйону майора ОСОБА_5 командира Військової частини пп НОМЕР_5 ( НОМЕР_1 ) повідомлено про те, що старший лейтенант ОСОБА_4 , який перебував у зоні виконання антитерористичної операції, не виходить на телефонний зв`язок з 17 лютого 2015 року та відсутній в місці дислокування ротної тактичної групи.
На підставі рапорту командир військової частини призначив службове розслідування, яким встановлено, що старший лейтенант ОСОБА_4 з 17 лютого 2015 року не виходить на зв`язок, зі слів службовців ніхто ніяких даних про його місцезнаходження надати не може. На виконання команди про вихід з міста Дебальцеве, 18 лютого 2015 року командир танку - старший лейтенант ОСОБА_4 , навідник гармати - сержант ОСОБА_6 , механік-водій - старший сержант ОСОБА_7 , посадивши на машину десант, у складі зведеної колони висунулися з міста Дебальцеве в напрямку Ново-Григорівки, де колона потрапила під мінометний обстріл, після чого поступила загальна команда спішитися та відійти від машин. Після закінчення обстрілу старший сержант ОСОБА_7 забрав машину та вирушив у складі колони. Враховуючи, що екіпаж та десант заскакували в машину в русі та в повній темряві, відсутність старшого лейтенанта ОСОБА_4 ніхто не помітив. Вранці, коли колона зайшла на свій блок-пост, старший сержант ОСОБА_7 помітив, що старший лейтенант ОСОБА_4 відсутній, однак подумав, що він приїхав на іншій машині. По прибуттю у м. Артемівськ (Бахмут), при перевірці наявності особового складу та техніки з`ясувалося, що старший лейтенант ОСОБА_4 відсутній та після обстрілу його ніхто не бачив. У ході службового розслідування місце знаходження старшого лейтенанта ОСОБА_4 встановлено не було.
Командуванням військової частини вживалися заходи для встановлення місця знаходження ОСОБА_4 та неодноразово подавалися запити до уповноважених органів, а саме Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Об`єднаного центру з координації пошуку, звільнення незаконно позбавлених волі осіб у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими стосовно визначення статусу ОСОБА_4 та встановлення його місця перебування. Згідно з відповідями на запити, ОСОБА_4 значиться як незаконно позбавлений волі, однак підтверджуючих даних щодо місця знаходження особи немає або не отримані, або не підтверджені представниками окупаційних адміністрації, що викликає сумнів щодо перебування ОСОБА_4 у полоні. З відповіді Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими вбачається, що перебування ОСОБА_4 у полоні держави-агресора не підтверджено російською стороною та Міжнародним Комітетом Червоного Хреста.

З урахуванням зазначеного, представник ВЧ НОМЕР_1 просив суд визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутнім, та як це необхідно для подальшого службового використання військовослужбовця.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2025 року у задоволенні позову ВЧ НОМЕР_1 відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 рокуапеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 залишено без задоволення. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2025 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності більше одного року відомостей про місце перебування ОСОБА_4 , не спростував належними та допустимими доказами твердження відповідачів й долучені ними документи на підтвердження перебування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у полоні, ймовірне місце утримання якого Макіївська колонія № 97, що виключає підставу для визнання його безвісно відсутнім.

Суди оцінили подані сторонами докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У листопаді 2025 року представник ВЧ НОМЕР_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення й ухвалити нове судове рішення, яким визнати ОСОБА_4 безвісно відсутнім. 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували норми статті 43 ЦК України в частині, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місті її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування та не встановили точного місцезнаходження ОСОБА_4 станом на момент ухвалення судового рішення.
Суди не врахували факт того, що всі докази, які наявні в матеріалах справи, про точне місцезнаходження ОСОБА_4 станом на момент ухвалення судового рішення, ґрунтуються на припущеннях, що призвело до відмови у визнанні ОСОБА_4 безвісно відсутнім.
Суд не розглянув клопотання військової частини про витребування у відповідачів доказів від 11 березня 2025 року, а саме: фото/відео матеріали та/або посилання на них; належним чином задокументовані покази осіб, які повернулися з полону, та/або посилання на них, що призвело до неповного та необ`єктивного вирішення справи по суті.
Суд першої інстанції до прийняття судового рішення у справі не провів судовий розгляд у справі відповідно до вимог статті 242 ЦПК України, щодо необхідності проведення судових дебатів. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Крім цього, заявник касаційної скарги просить витребувати у відповідачів фото, відеоматеріали або посилання на них , належним чином задокументовані покази повернутих з полону або посилання на низ та іншу наявну інформацію, їх копії або посилання на неї , які підтверджують факт перебування ОСОБА_4 в полоні, місця перебування та з якого часу. 

Разом з тим, відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, вказане клопотання знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, а тому залишається без розгляду. 

Доводи інших учасників справи

У грудні 2025 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 січня 2015 року старший лейтенант ОСОБА_4 , командир ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 , на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 21 січня 2015 року № 14 та на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 21 січня 2015 року № 2 дск вибув для виконання бойового завдання в зону антитерористичної операції.

Відповідно до наказу керівника сектору « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_3 № 24 від 22 січня 2015 року старший лейтенант ОСОБА_4 прибув до складу сил та засобів сектору « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської області з метою виконання службових та бойових завдань з 22 січня 2015 року.

22 лютого 2015 року рапортом тимчасово виконуючого обов`язки командира НОМЕР_4 навчального танкового батальйону майора ОСОБА_5 командира Військової частини пп НОМЕР_5 ( НОМЕР_1 ) повідомлено про те, що старший лейтенант ОСОБА_4 , який перебував у зоні виконання антитерористичної операції, не виходить на зв`язок з 17 лютого 2015 року та відсутній в місці дислокування ротної тактичної групи, на підставі рапорту командир військової частини призначив службове розслідування.
В акті службового розслідування від 12 березня 2015 року зазначено, що з рапорту тимчасово виконуючого обов`язки командира НОМЕР_4 навчального танкового батальйону військової частини пп НОМЕР_5 ( НОМЕР_1 ) майора ОСОБА_5 стало відомо, що військовослужбовець ІНФОРМАЦІЯ_4 старший лейтенант ОСОБА_4 з 17 лютого 2015 року не виходить на зв`язок, зі слів службовців, ніхто ніяких даних про його місцезнаходження надати не може.

З пояснень старшого сержанта ОСОБА_7 стало відомо, що близько 01:00 год. ночі 18 лютого 2015 року поступила команда на вихід з міста Дебальцеве, екіпаж танку в складі: командир танку - старший лейтенант ОСОБА_4 , навідник гармати - сержант ОСОБА_6 , механік-водій - старший сержант ОСОБА_7 , посадивши на машину десант, в складі зведеної колони висунулися з міста Дебальцеве в напрямку Ново-Григорівки. Близько 04:00 год. ранку 18 лютого 2015 року колона потрапила під мінометний обстріл, після чого поступила загальна команда спішитися та відійти від машин. Після закінчення обстрілу старший сержант ОСОБА_7 забрав свою машину та вирушив далі в складі колони. Враховуючи, що екіпаж та десант заскакували в машину в русі та в повній темряві, відсутність старшого лейтенанта ОСОБА_4 ніхто не помітив. Вранці, коли колона зайшла на свій блок-пост, старший сержант ОСОБА_7 помітив, що старший лейтенант ОСОБА_4 відсутній та подумав, що він приїхав десантом на іншій машині. По прибуттю в м. Артемівськ (Бахмут), при перевірці наявності особового складу та техніки, з`ясувалося, що старший лейтенант ОСОБА_4 відсутній та після обстрілу його ніхто не бачив.

Згідно з поясненнями сержанта ОСОБА_6 стало відомо, що при відході з м. Дебальцеве розпочався мінометний обстріл. Для особового складу екіпажів та десанту, в складі якого був старший лейтенант ОСОБА_4 , для більш безпечного висування, поступила команда спішитися. Через деякий час поступила команда висуватися на машинах, але старшого лейтенанта ОСОБА_4 там уже не було.

Враховуючи обставини відходу особового складу РТГр НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 та враховуючи, що зв`язок із старшим лейтенантом ОСОБА_4 до цього часу відсутній, було прийнято рішення вважати ОСОБА_8 безвісно відсутнім, сім`ї ОСОБА_4 виплачувати грошове забезпечення до винесення судом рішення про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім або померлим.

У листі Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 28 березня 2015 року зазначено, що за даними Міжвідомчого центру допомоги громадянам у питаннях звільнення полонених, заручників та віднайдення зниклих безвісти ОСОБА_4 захоплений незаконними збройними формуваннями та утримується як заручник. Службою безпеки України у взаємодії із Міністерством оборони та іншими громадськими та волонтерськими організаціями вживаються всі можливі заходи, спрямовані на визволення вказаного військовослужбовця. У зв`язку із тим, що частина територій в районі проведення антитерористичної операції перебуває під контролем незаконних збройних формувань, звільнення заручників залежить від результатів переговорного процесу.

У листі Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України від 25 липня 2019 року № 29г/3093 зазначено, що спільними зусиллями разом із СБУ, НП, міжвідомчою робочою групою, цивільно-військовою адміністрацією Донецької області разом із громадськими організаціями ведуться переговори з представниками незаконних збройних формувань непідконтрольної території ОРДЛО щодо звільнення затриманих та утримуваних усіх військовослужбовців ЗСУ, в тому числі ОСОБА_4 .
У листі штабу Антитерористичного центру при СБУ від 14 грудня 2018 року № 33/8-А-1632/138 зазначено, що за даними, які надійшли до Об`єднаного центру ОСОБА_4 значиться як заручник в обліку військовослужбовців та цивільних осіб, які були протиправно позбавлені волі або зникли безвісти на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Відповідні пропозиції щодо звільнення ОСОБА_4 подані на розгляд Тристоронньої контактної групи з мирного врегулювання ситуації на сході України та опрацьовуються із залученням міжнародних гуманітарних організацій.

У листі представника уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 24 березня 2020 року № 7527.4/А-677.3/20/31.3 зазначено, що на запит Уповноваженого з прав людини штаб Антитерористичного центру при СБУ листом від 21 лютого 2020 року № 33\8-1450 повідомив, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесений до обліку осіб, які незаконно позбавлені волі, захоплені та утримуються незаконними збройними формуваннями у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях та значиться як незаконно позбавлений волі представниками окупаційних адміністрацій рф.

У листі штабу Антитерористичного центру при СБУ від 29 травня 2019 року №2 33/8-А-547/138 зазначено, що за даними, які надійшли до Об`єднаного центру, ОСОБА_4 значиться як незаконно позбавлений волі в обліку військовослужбовців та цивільних осіб, які були протиправно позбавлені волі або зникли безвісти на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

У листі штабу Антитерористичного центру при СБУ від 08 лютого 2019 року № 33/8-1084 повідомлено, що ОСОБА_4 значиться як заручник та проводяться заходи, спрямовані на звільнення та повернення ОСОБА_4 на підконтрольну Уряду України територію.

У листі Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими від 15 січня 2024 року № 222/кш/489 зазначено, що ОСОБА_4 включено до реєстру Національного інформаційного бюро, держателем якого є ДП «Український національний центр розбудови миру». За наявною в Координаційному штабі інформацією ОСОБА_4 ймовірно перебуває у полоні держави-агресора.

Згідно з Витягами з інформаційної системи з питань поводження з військовополоненими Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими від 22 лютого 2025 року № 2025-08-5838 та від 10 березня 2025 року № 2025-51-7350 зазначено відомості про особу, що містяться в Інформаційній системі з питань поводження з військовополоненими, щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , облікова категорія зазначена «полон», ймовірне місце утримання: Макіївська колонія № 97 станом на 20 березня 2024 року.

У Єдиному реєстрі досудових розслідувань наявне кримінальне провадження № 12015140110000552 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 146 КК України щодо незаконного позбавлення волі за фактом перебування в полоні незаконних збройних формувань так званої «ДНР» військовослужбовця ОСОБА_4 .

Згідно з Витягом з інформаційної системи з питань поводження з військовополоненими від 26 вересня 2025 року № 2025-78-1613, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , облікова категорія «полон», ймовірне місце утримання: Макіївська колонія № 97 станом на 19 березня 2024 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ВЧ НОМЕР_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. 

Згідно зі статтею 306 ЦПК України, у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визначити фізичну особу безвісно відсутньою, обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи.
Законодавець пов`язує визнання особи безвісно відсутньою зі встановленням відповідного юридичного складу, тобто сукупністю взаємопов`язаних юридичних фактів, що становлять предмет доказування.

Такою сукупністю юридичних фактів, тобто юридичним складом, є:
1) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; 3) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; 4) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування).

При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2026 року у справі № 756/7364/24 (провадження № 61-8096св25), від 08 грудня 2025 року у справі № 368/523/23 (провадження № 61-8117св24), від 09 квітня 2025 року у справі № 202/14972/23 (провадження № 61-17316св24), від 11 листопада 2024 року у справі № 229/4416/21 (провадження № 61-2850св24), від 06 травня 2020 року у справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18), від 29 серпня 2019 року у справі № 225/2576/17 (провадження № 61-30491св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18). 

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. 

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно дослідивши докази у їх сукупності з підстав, передбачених вказаними нормами права, суди попередніх інстанцій встановили, що стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявні відомості щодо місця його перебування у полоні російської федерації, зокрема, у Макіївській колонії № 97.

Оскільки військова частина не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності більше одного року відомостей про місце перебування ОСОБА_4 , суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутнім.

Доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки суд до ухвалення судового рішення не провів судовий розгляд у справі відповідно до вимог статті 242 ЦПК України щодо необхідності проведення судових дебатів, колегія суддів відхиляє, оскільки ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 лютого 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у цій справі з повідомленням (викликом) сторін, а при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження судові дебати не проводяться (частина восьма статті 279 ЦПК України).

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд не розглянув клопотання позивача про витребування у відповідачів доказів від 11 березня 2025 року, а саме: фото/відео матеріали та/або посилання на них; належним чином задокументовані покази повернутих з полону та/або посилання на них, не впливають на правильність висновків судів та не є підставою для скасування судових рішень.

Верховний Суд звертає увагу на те, що про визнання фізичної особи безвісно відсутньою військова частина подала до суду позовну заяву, а не заяву в порядку окремого провадження, як це вимагається статтями 305-306 ЦПК України. 

Разом з тим, на відміну від подачі заяви замість позову, що має наслідком залишення заяви без розгляду (частина шоста статті 294 ЦПК України), подача до суду позову замість заяви як процесуальний засіб відкриття провадження у справі не є підставою ні для залишення позову без розгляду  (відсутні такі підстави у статті 257 ЦПК України), ні для скасування судового рішення з підстав, визначених статтями 410-414 ЦПК України. Інакше це буде свідчити про застосування судом надмірного формалізму, що є негативним явищем у судовій практиці. Оскільки негативних наслідків ні для кого не настало, тому Верховний Суд вважає за необхідне застосувати принцип розумності (доцільності і раціональності).

Більше того, як у позовній заяві, так і в касаційній скарзі військова частина просила суд визнати ОСОБА_4 безвісно відсутнім, а не розглянути позов як матеріально- правову вимогу однієї сторони до іншої. Жодних матеріально-правових вимог до відповідачів військова частина не заявляла. 

Крім того, у судових рішеннях, зокрема в постанові апеляційного суду чітко зазначалося, що суд застосовує положення статті 43 ЦК України, статті 306 ЦПК України, які урегульовують саме визнання особи безвісти відсутньою. Отже, суди при розгляді справи застосували цивільний процесуальний механізм окремого провадження. 

Більше того, ніхто не посилався на ці обставини як підставу для скасування судового рішення, а згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обов`язкових підстав для скасування судових рішень (частина перша статті 411 ЦПК України) Верховний Суд також не знайшов. 

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції та апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в оскаржених рішенні суду першої інстанції та постанові апеляційного суду (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, суди надали сторонам спору мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли цілком обґрунтованих висновків про відмову у позові.

У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк