Справа № 466/115/25
Провадження № 2/466/299/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Львова у складі:
головуючого судді Зими І.Є.
з участю секретаря Васинчик М.О. 
позивачки ОСОБА_1 
представника позивачки ОСОБА_2 
відповідача ОСОБА_3 
представника відповідача ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, 
встановив:
03.01.25 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1 / 2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивує тим, що під час шлюбу колишнім чоловіком, 26.07.2016 року , укладено договір довічного утримання з ОСОБА_5 і згідно умов вказаної угоди відповідач отримав у власність спірну квартиру.
Вказує на те, що відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Позивач зазначає, що відповідно до ч.3 ст. 61 СК України, якщо один із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності. Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства в сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладений під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи було цей договір укладено в інтересах сім`ї, чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за цим договором солідарно з набувачем. Позивач вважає, що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, укладеним під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік відповідно до ст. 63 СК України мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Посилається на вимоги ст. 69, 70 СК України, згідно яких дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відтак вважає, що зазначений договір довічного утримання було укладено в інтересах сім`ї, обов`язки щодо утримання громадянина ОСОБА_5 за його життя виконували як позивачка, так і відповідач, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник мотиви позову та позовні вимоги підтримали. Пояснили, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, договір укладався в інтересах сім`ї, позивачкою надавалася згода в нотаріуса на укладення цього договору довічного утримання, умови договору нею виконувалися разом із чоловіком ОСОБА_6 . Зокрема вона готувала та носила ОСОБА_7 їжу, за особисто поданою у поліклініку заявою отримувала по рецепту спеціальні ліки «морфій», робила уколи, допомагала чоловікові у здійсненні необхідного догляду, коли він був на роботі. Підтвердженням факту перебування у квартирі відчужувача, а відтак виконання умов договору, вважає наявність у нею фотографій, зроблених у квартирі, відеофайлів, якими з нею поділився ОСОБА_8 .. Вказує на те, що згідно наявного звіту про експертну грошову оцінку ОСОБА_7 за життя продав земельну ділянку і за ці кошти, імовірно, лікувався і був похований. Відтак спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, частки в якій є рівними. Крім того позивачка зазначила, що первинно їх сім`я проживала у м. Золочеві Львівської області. З 2014 року, після смерті свекра, вони переїхали проживати у квартиру свекрухи за адресою АДРЕСА_2 . Право власності за договором довічного утримання було набуте відповідачем після смерті ОСОБА_9 , проте їх сім`я не поселилась у вказане житло. Спочатку за кошти, які позичала свекруха, там було проведено ремонт. Згодом мати колишнього чоловіка визначила, що спірна квартира буде здаватись з оренду, кошти від якої будуть йти в погашення її боргу . З 2017 року позивачка не ставила питання про вселення їх сім`ї в квартиру АДРЕСА_1 , так як всі питання з приводу вказаного житла вирішувала мати відповідача. Позивачка вважає, що вона відразу була небажана невістка, а її чоловік у всьому слухав свою матір. Крім того, у 2016 р. ОСОБА_10 продав належну йому на праві власності земельну ділянку та вона вважає, що кошти, отримані ним від даної угоди і йшли на його лікування. Відтак просить не враховувати доводи відповідача про те, що його матір та він несли всі витрати по утриманню та в подальшому похованню пана ОСОБА_11 . Вона ж разом з колишнім чоловіком виконувала всі зобов`язання за договором довічного утримання, відтак просила позов задовольнити.
02.04.2025 року ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити за його безпідставністю. 
Відповідач в мотивах відзиву проти позову заперечив, пояснив, що виконанням умов договору довічного утримання ОСОБА_5 позивачка ОСОБА_1 не займалася взагалі, ОСОБА_5 не знала і обов`зків за цим договором не виконувала. З дня укладення даного договору його виконував та забезпечував виконання виключно відповідач, а саме: забезпечував відчужувачу необхідне лікування, догляд, їжу, яка заносилась за місцем його проживання відповідачем та його матір`ю, ОСОБА_12 . Також ним здійснювалось прибирання, прання речей, спільно з ОСОБА_12 вони організували та оплатили вартість операції, відвідували та надавали відповідну допомогу ОСОБА_5 у лікарні. В подальшому теж удвох з мамою забезпечували його ліками та усім необхідним у виконання умов договору. Після проведеної операції ОСОБА_5 продовжував лікування стаціонарно у лікарні на вул. Є. Коновальця, а також амбулаторно й усе необхідне йому забезпечення здійснював відповідач разом із мамою , ОСОБА_13 . Коли ОСОБА_14 звичайні медичні препарати не могли зняти больові процеси, то йому лікарем виписувалися наркотичні засоби, отримання яких теж забезпечувалося відповідачем. Ним також здійснено поховання ОСОБА_5 , про що наявні підтверджуючі документами, а також встановлено пам`ятник, до виготовлення якого він також залучив маму ОСОБА_15 , яка допомогла у цьому матеріально та здійснила оплату за виготовлення та встановлення пам`ятника. Вказує на те, що договір довічного утримання не укладався ним в інтересах сім`ї, а виключно в його особистих інтересах з метою особистого використання набутого майна, а також для можливості в подальшому, з досягненням повноліття забезпечити житлом дітей - ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Згода ОСОБА_18 - ОСОБА_19 на набуття у власність цієї квартири надавалася на вимогу нотаріуса виключно з формальних підстав, для дотримання необхідної процедури укладення такого виду угод, оскільки на цей час сторони перебували в шлюбі. Однак цей договір він укладав виключно в особистих інтересах. Після смерті відчужувача спірне майно використовував на власний розсуд , без погодження з позивачкою. Жодних заперечень з її боку щодо особистого розпорядження відповідачем цією квартирою не було, будь-яких спірних питань у них не виникало, оскільки при вирішенні питання укладення даного договору було обумовлено з позивачкою, що ця квартира не буде використовуватися для сім`ї. Спірним майном позивачка не цікавилася з часу набуття відповідачем права власності на таке. Після смерті відчужувача квартира використовувалася в особистих інтересах відповідача, а саме така здавалася в оренду. В грудні 2022 року позивачка залишила сім`ю і пішла проживати до іншого мужчини, з яким підтримувала відносини. З цього часу донька ОСОБА_20 проживає з відповідачем, перебуває на його повному утриманні. Також ним надаються кошти на проживання старшій доньці ОСОБА_21 . При досягненні доньками повноліття він має намір подарувати їм спірну квартиру порівно. Про це він повідомляв і позивачку , з метою врегулювання даного спору. Позивачка дітей від їх шлюбу матеріально не підтримує. У неї народилася дитина в іншому шлюбі, житла у них немає, а тому вона вирішила забрати квартиру у своїх доньок, щоб забезпечити умови проживання своєї другої сім`ї. Лише цим він може пояснити мету звернення до суду з даним позовом.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Гірник В.М. підтримали заперечення проти позову, викладені у відзиві. Відповідач категорично ствердив, що будь-якого солідарного виконання умов договору довічного утримання з боку позивачки ОСОБА_1 не було, спірний договір не укладався в інтересах сім`ї, а в його особистих інтересах. ОСОБА_5 – це друг його батька, з яким вони спілкувались ще з шкільних років. Батько відповідача, ОСОБА_22 , помер у 2014 році. ОСОБА_23 був одинокою людиною. Коли він захворів і зрозумів, що хвороба є важкою , а в нього крім відповідача і його мами – ОСОБА_24 нікого немає, то просив забезпечити йому догляд, а взамін він передає квартиру відповідачу. Первинно він склав заповіт в користь відповідача. Проте згодом сказав, що у нього є син, з яким він десятиліття не спілкувався, який може претендувати в подальшому на спадщину. Тому , з метою передачі права власності на спірне житло саме відповідачу, наполіг на укладенні договору довічного утримання. Волевиявлення було передати житло виключно відповідачу, що підтверджується змістом заповіту від 12.07.2016 року, яким ОСОБА_5 заповів спірну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . Всі умови договору відповідач виконав. При цьому отримував допомогу лише від своєї матері. Позивачка ж не бажала здійснювати догляд за хворою, чужою їй людиною. 
Також представник відповідача зазначив, що ОСОБА_25 , яка була допитана в процесі розгляду даної справи в якості свідка за клопотанням позивачки, перед допитом свідків сторони відповідача, з`явилась на робоче місце ОСОБА_24 та ОСОБА_26 , де порушуючи громадський порядок в грубій формі їх ображала та чинила тиск , намагаючись змусити їх не давати показань проти позивачки у даній справі. В зв`язку з такими неправомірними діями на місце події були викликані працівники поліції, та протокол про адміністративне правопорушення , передбачене ст. 173 КУпАП було скеровано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Львова. Оскільки на даний час остаточне рішення по адміністративній справі не прийняте, копія постанови буде надана до суду апеляційної інстанції, в разі оскарження рішення суду у даній справі. 
Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши забрані по справі докази, оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 
В ході судового розгляду встановлено, що 12 липня 2016 року ОСОБА_5 склав заповіт на користь ОСОБА_3 , згідно якого заповів останньому квартиру АДРЕСА_1 .
Цей заповіт посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Щебивовк О.О.
26 липня 2016 року ОСОБА_5 уклав із ОСОБА_3 договір довічного утримання за умовами якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_3 у приватну власність належну відчужувачу на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_3 зобов`язується надавати ОСОБА_5 довічне матеріальне забезпечення. 
Договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І.Я.
Таким чином, протягом липня 2016 року ОСОБА_5 було вчинено два правочини в інтересах ОСОБА_3 на один і той самий об`єкт нерухомості – квартиру АДРЕСА_1 . 
В судовому засіданні відповідач пояснив дії відчужувача щодо укладення в його інтересах двох правочинів щодо даного майна тим, що, розуміючи свій стан у зв`язку з важким онкологічним захворюванням та потребуючи догляду, ОСОБА_5 бажав передати саме йому дане майно, оскільки батьки були дуже близькими друзями, в Україні у нього більше нікого з родини не було, а щоб єдиний син, який проживав за кордоном та не спілкувався з ним багато років, не вчинив дій в подальшому по оспорюванню заповіту, вирішив укласти ще один правочин – договір довічного утримання. 
Відповідно до п.6 Договору довічного утримання (договору), укладеного ОСОБА_3 та ОСОБА_5 «за згодою сторін обов`язок Набувача по наданню Відчужувачеві довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення його житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі; здійснення догляду та надання необхідної допомоги; забезпечення належними лікуваннями засобами; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям».
Пунктом 7 Договору визначено, що «грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення за згодою сторін визначається в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень щомісяця, причому сторони можуть окремо домовлятись у майбутньому про збільшення або зменшення вартості матеріального забезпечення з врахуванням можливої інфляції або індексації цін на окремі товари».
Судом встановлено, що 01 серпня 2003 року ОСОБА_3 вступив у шлюб із ОСОБА_27 . У цьому шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Цей шлюб був розірваний рішенням Золочівського районного суду Львівської області 29 травня 2023 року. Сторонами визнано в ході судового розгляду ту обставину, що після розірвання шлюбу повнолітня донька сторін ОСОБА_16 проживає за мажами України, а неповнолітня ОСОБА_17 проживає з відповідачем та його матір`ю у квартирі АДРЕСА_3 .
28.09.23 ОСОБА_28 уклала шлюб з ОСОБА_29 , в зв`язку з чим змінила прізвище. Згідно довідки ФОП ОСОБА_30 , з 08.11.23 ОСОБА_1 перебувала у відпустці в зв`язку з вагітністю та пологами, а з 05.12.2024 перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 
Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно правових позицій у справах за № 6-843цс17, № 185/3086/18 (постанова від 01.04.2021 р.) Верховний Суд вказує на те, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України – довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.
Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.
Крім того, відповідно до частини третьої статті 746 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним.
У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду). У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).
Отже, законодавець у Цивільному кодексі України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнього солідарного виконання обов`язку за вказаним договором перед відчужувачем.
Верховний Суд у постановах від 01 квітня 2021 року (справа № 185/3086/18, провадження № 61-6060св19), від 13 квітня 2016 року (справа №6-2891цс15 вказав на те, що «…визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем». 
З такою позицією погоджується і позивач, в мотивах позову покликається на те, що суди мають установити, чи дійсно цей договір укладено саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.
Таким чином, системний аналіз норм цивільного та сімейного законодавства, згадані позиції Верховного Суду у справах за подібними правовідносинами у сукупності зумовлює висновок про те, що при вирішенні спорів про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, набутого в результаті укладення одним із подружжя договору довічного утримання та його розподілу колишнім подружжям, суду необхідно встановити: -чи майно, набуте в період шлюбу за договором довічного утримання та виконання його умов здійснювалося з використанням сімейного бюджету; -метою набуття майна були інтереси сім`ї, чи власні особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними;- чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. 
В ході дослідження доказів, наданих стороною позивача в частині вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1 / 2 частку вказаного нерухомого майна в порядку поділу майна подружжя, суд приходить до наступних висновків.
Надані ОСОБА_1 пояснення під час судового розгляду у підтримання заявлених позовних вимог, про які згадано вище, не є доказами з огляду на вимоги ст. 76 ЦПК України, де перелічені основні джерела доказів, а тому такі не можуть бути враховані судом при постановленні рішення без наявності інших доказів, які підтверджують позицію позивача.
На підтвердження підставності заявлених вимог позивачкою долучено письмові докази, зокрема звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки в с. Рясне-Руське, Яворівського району, Львівської області, від 28.10.2016 року, яка належала на праві власності ОСОБА_5 , інформативну довідку Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 05.05.2026 року, з якої вбачається, що з 08.11.2016 року зазначена земельна ділянка є власністю іншої особи - ОСОБА_31 . Такі документи жодним чином не доводять факт спільної сумісної власності колишнього подружжя на спірне майно, як і не спростовують виконання умов договору набувачем. 
Із долучених відповідачем до справи письмових доказів вбачається, що виконання умов договору, зокрема щодо матеріальних затрат на утримання ОСОБА_32 , його лікування, проведення операції здійснювалося ще до відчуження земельної ділянки, а саме в липні 2016 року. Твердження позивачки та її представника про те, що лікування та поховання здійснювалося за кошти самого ОСОБА_32 , отримані від продажу згаданої земельної ділянки, нічим не підтверджені, а тому суд їх розцінює як припущення, які не можуть покладатися в основу судового рішення.
Долучені позивачкою фотографії спірної квартири не відображають обставин, які б підтверджували виконання нею умов договору довічного утримання. Твердження, що даний доказ вказує про її перебування у квартирі, обізнаності у плані квартири не спростовується відповідачем. Останній не заперечує, що колишня дружина була у спірній квартирі коли в ній проводився ремонт після смерті ОСОБА_33 . Щодо наявності у неї фотоапарату, який належав останньому, вказує, що такий знаходився у них вдома після перебирання речей відчужувача перед ремонтом квартири. Позивачка забрала фотоапарат, коли пішла з сім`ї. Дані твердження ОСОБА_1 не спростовані, а долучені фотографії не доводять підставність заявлених вимог.
Надані суду в якості доказу три відеофайли, які оглянуті в судовому засіданні, констатують незадовільний стан здоров`я ОСОБА_5 . Останній повідомляє про вкрай погане самопочуття. Будь-яка інформація про можливість зробити висновок про здійснення догляду позивачем за відчужувачем чи виконання нею інших умов договору довічного утримання, а відтак є доказом позовних вимог, дані відеофайли не містять. Право позивачки спільної сумісної власності на спірне майно не доводять.
У відповідності до ч.3, ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. 
Згода на укладення договору, що потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 Кодексу)
ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні покликаються на те, що надана позивачкою письмова згода у нотаріуса на укладення договору довічного утримання є основним доказом, що набуте відповідачем майно є спільним майном подружжя.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Згода Мельник- ОСОБА_19 на набуття у власність спірної квартири надавалася на вимогу нотаріуса виключно з підстав дотримання необхідної визначеної законом процедури укладення такого виду правочинів, оскільки на цей час сторони перебували в шлюбі.
Оцінюючи доводи позивачки щодо наявності її нотаріальної згоди як беззаперечного доказу спільності майна суд зазначає, що така згода є лише процедурною вимогою нотаріального посвідчення правочину, спрямованою на захист майнових прав подружжя від прихованих ризиків. Нотаріальна згода не є правовстановлюючим документом, що автоматично створює право власності у другого з подружжя, та не звільняє сторону від обов`язку солідарного виконання умов договору.
Саме по собі надання нотаріальної згоди одного з подружжя на укладення договору довічного утримання не свідчить про те, що набуте майно автоматично стає спільною сумісною власністю подружжя. Згода підтверджує лише обізнаність іншого з подружжя про правочин та відсутність заперечень проти потенційних витрат спільних коштів чи виникнення зобов`язань під час шлюбу. Проте правовий режим майна визначається не фактом надання згоди, а реальним характером виконання договору та метою його укладення.
Якщо умови договору виконується виключно особисто одним із подружжя за його власні кошти, без солідарної участі іншого та не в інтересах сім`ї, презумпція спільності майна спростовується (відповідно до ст. 57, 60 Сімейного кодексу України та усталеної практики Верховного Суду, зокрема постанов № 6-2891цс15 та № 6-843цс17).
Під час судового розгляду, за клопотанням позивачки в судовому засіданні , були допитані свідки ОСОБА_25 та ОСОБА_34 .
Вказані свідки повідомили, що із ОСОБА_5 знайомі не були, безпосередньо не спілкувалися. Про те, що позивачка доглядає хворого на ім`я ОСОБА_35 їм відомо зі слів ОСОБА_36 . Зокрема свідок ОСОБА_37 в суді повідомила, що позивачка їй говорила, про необхідність йти до ОСОБА_38 , зробити уколи, виконати іншу роботу. Свідок ОСОБА_25 повідомила суду, що ОСОБА_39 говорила, що доглядає хворого і він після смерті передасть їм квартиру.
Показання вказаних осіб суд не приймає в якості беззаперечних доказів на підтвердження позовних вимог, ставиться до них критично, оскільки відомості, про які вони свідчать, відомі свідкам виключно із слів позивачки, а відтак ставляться судом під сумнів.
Надаючи оцінку поясненням позивача в судовому засіданні суд оцінює їх критично та ставить під сумнів їх правдивість. 
Так в судовому засіданні позивачка стверджувала про солідарне виконання умов договору довічного утримання, що підтверджується отриманням нею для хворого спеціальних ліків – наркотичних засобів «морфій», про що особисто вона подавала заяву у поліклініку і на її ім`я була надана згода на отримання цих ліків для ОСОБА_5 , однак документальних доказів цьому не надала. В той же час відповідач долучив до матеріалів справи письмові докази, що саме за його заявою та на його ім`я видавалися ліки на ім`я ОСОБА_40 і відповідач їх отримував.
Аналізуючи мотиви відзиву на позовну заяву, свідчення відповідача, надані в судовому засіданні, що Договір довічного утримання укладався не в інтересах сім`ї, ОСОБА_1 солідарним виконанням умов договору не займалася і обов`зків за цим договором не виконувала,з дня укладення договору його виконував та забезпечував виконання виключно відповідач, а також його мати, ОСОБА_24 , суд звертає увагу на наступне.
На спростування позову ОСОБА_1 щодо солідарного виконання умов договору довічного утримання відповідач подав суду письмові докази, а саме: витяг з медичної карти стаціонарного хворого №4177 від 11.07.2016 року, консультаційний висновок спеціаліста від 11.08.2016 року, яким підтверджує здійснення ним та його матір`ю ОСОБА_41 догляду за ОСОБА_42 під час перебування в лікарні, проведення йому операції та подальшого лікування.
Згідно долученої заяви ОСОБА_3 про отримання наркотичних засобів, психотропних речовин та/або прекурсорів і виконання призначень лікаря, поданої 27.09.2016 року на ім`я головного лікаря 3-ї МКЛ ОСОБА_43 , йому надано дозвіл на отримання для хворого ОСОБА_5 наркотичних засобів «морфій». В заяві вказано, що особа, яка здійснює догляд – ОСОБА_3 . Лікарем також підтверджено особу хворого та особу, яка буде здійснювати догляд. Згідно цієї заяви дозволено ОСОБА_3 здійснення догляду, отримання наркотичних засобів, психотропних речовин та/або прекурсорів і виконання призначень лікаря. 
Долучені свідоцтва про поховання від 13.02.2017 року, договір-замовлення на організацію та проведення поховання від 13.02.2017 р. видані на ім`я ОСОБА_3 .
Договором №000001254 від 20.10.22 року, укладеним між ОСОБА_3 та ЛКП «Муніципальна обрядова служба», інформаційною карткою №1451 від 20.10.2023 року, де виконавцем робіт зазначений ОСОБА_3 , врегульовано встановлення надмогильної споруди на місці поховання ОСОБА_5 .
Згідно накладної від 20.10.2022 року, виданої ПП ОСОБА_44 , ОСОБА_24 , вартість виготовлення та встановлення надмогильного пам`ятника становить 60 000 гривень.
Дані докази суд вважає належними та допустимими на підтвердження виконання відповідачем вимог 6, 7 Договору довічного утримання від 26.07.2016 року.
Відповідачем долучено заповіт від 12.07.2016 року, яким ОСОБА_5 заповів ОСОБА_3 спірну квартиру АДРЕСА_1 .
Цим доказом стверджується факт волевиявлення відчужувача розпорядитися майном виключно в інтересах відповідача, а не в інтересах його сім`ї. 
Суд вважає, що наявність раніше складеного заповіту відчужувача на користь відповідача свідчить про наявність сталих особистих довірчих відносин саме між цими двома особами. Подальше укладення договору довічного утримання з метою правового захисту майна від можливого оскарження спадкоємцями лише підтверджує, що дійсний намір відчужувача полягав у передачі квартири в особисту власність відповідача, а не в спільну власність подружжя.
Суд прийшов до такого висновку з врахуванням також пояснень, наданих позивачкою її представником в судовому засіданні з приводу того, що станом на 2016 рік шлюб між сторонами був міцний, вони перебували у добрих відносинах, вели спільне господарство, однак позивачка не володіє інформацією щодо укладення ОСОБА_45 в користь відповідача даного заповіту. 
В ході судового розгляду за клопотанням відповідача та його представника були допитані в якості свідків ОСОБА_46 , ОСОБА_26 , ОСОБА_47 , ОСОБА_24 .
Свідок ОСОБА_48 в судовому засіданні повідомила, що була сусідкою покійного ОСОБА_5 , так як проживає у квартирі АДРЕСА_4 . Точної дати вона не пам`ятає, проте вона помітила, що сусід ОСОБА_49 став погано виглядати, скаржився на проблеми зі здоров`ям. В подальшому вона бачила відповідача та частіше його матір ОСОБА_50 , які доглядали за ОСОБА_51 . Мав місце випадок, коли ОСОБА_52 звернулася за допомогою до свідка, коли сама не могла підняти ОСОБА_11 , бо той впав. Влітку 2025 року до неї підійшла позивачка та попросила посвідчити в суді, що вона здійснювала догляд за ОСОБА_42 . Проте, свідок їй відмовила , так як до того часу, поки у сусідній квартирі , де жив пан ОСОБА_49 , почались ремонті роботи, вона позивачку не бачила та не була з нею знайома. Вона сказала, що може посвідчити лише те , що бачила на власні очі. У спірній квартирі сторони ніколи не жили, після ремонту у квартирі жила сім`я, на даний час студенти.
Свідок ОСОБА_26 повідомила, що тривалий час працює з ОСОБА_12 та є фактично її керівником . Була знайома з ОСОБА_5 , так як він неодноразово приходив до ОСОБА_53 на роботу. Свідкові було відомо, що це друг дитинства ОСОБА_54 чоловіка, який не має сім`ї, є одинокою людиною. Орієнтовно у 2016 році ОСОБА_49 знову прийшов та повідомив ОСОБА_55 , що в нього виявили онкологічне захворювання. Він дуже погано виглядав та попросив ОСОБА_50 допомогти пройти обстеження в лікарні на АДРЕСА_5 . Згодом йому було проведено операцію. Кошти на операцію і подальше лікування ОСОБА_56 позичала у неї, так як великих доходів не мала . Після операції протягом року ОСОБА_57 та її син ОСОБА_3 доглядали ОСОБА_33 . Кілька разів на день ОСОБА_52 відпрошувалася з роботи і ходила до нього, оскільки йому була необхідна спеціальна дієта, а його квартира була неподалік їх роботи. Свідок разом із ОСОБА_58 складали відповідне меню, оскільки харчування проводилося через трубку. ОСОБА_3 забезпечував хворого ліками. Після смерті ОСОБА_59 та ОСОБА_52 поховали його та встановити пам`ятник. В подальшому на ремонт спірної квартири свідок позичала ОСОБА_60 кошти й на ремонт квартири, в межах 4 000 доларів США. Згодом ОСОБА_52 повертала їй частинами борг. Зі слів як ОСОБА_53 , так і її сина свідкові відомо, що ОСОБА_61 не хотіла ходити допомагати за хворим . 
Допитаний судом свідок ОСОБА_62 показав, що з ОСОБА_42 вони дружили з 1960 року. У 2016 році він захворів, мав онкологію. В квітні 2016 року з допомогою Мельника- ОСОБА_63 та ОСОБА_24 йому було проведено операцію, яку оплатила ОСОБА_64 . Саме свідок порекомендував ОСОБА_65 укласти договір довічного утримання з ОСОБА_66 , оскільки це син їх спільного друга. Вони обговорювали це питання, коли вже ОСОБА_49 захворів і з врахуванням того, що він був одиноким та потребував догляду, сам зазначав, що може довіряти лише ОСОБА_67 і його матері, оскільки все життя їх знає . Свідок також повідомив, що часто телефонував ОСОБА_68 та відвідував його . Він говорив, що ОСОБА_69 його добре годує, ОСОБА_59 миє. На запитання чи приходить дружина ОСОБА_70 відповідав, що не було ні разу. Свідок ствердив, що під час відвідувань ОСОБА_11 позивачку ніколи у нього не бачив.
Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні повідомила, її чоловік, який помер у 2014 році, з дитинства товаришував з ОСОБА_71 та ОСОБА_72 . Це була міцна компанія, вони часто зустрічались, спільно святкували різні події. В травні 2016 року до неї на роботу прийшов ОСОБА_49 . Він дуже схуд, осунувся та просив допомогти йому пройти обстеження в лікарні на вул. Гашека. Після всіх досліджень лікар їй повідомив про необхідність проведення операції, оскільки у ОСОБА_73 виявили онкологічне захворювання . ОСОБА_57 із сином , ОСОБА_3 , вирішили йому допомагати, оскільки знали що він одинокий та не має жодної підтримки. Свідок позичила кошти у своєї керівниці, ОСОБА_74 та влітку 2016 року ОСОБА_11 прооперували. В подальшому протягом року разом із сином вони здійснювали догляд за ОСОБА_75 на день свідок носила їжу, давала ліки, робила обезболюючі уколи. Син ОСОБА_59 , який днем перебував на роботі, водив хворого до лікарів, забезпечував спеціальними ліками «морфієм» для обезболення . ОСОБА_10 , знаючи про свій стан, спершу виявив бажання та склав заповіт на ім.»я її сина ОСОБА_70 , яким висловив свою волю передати спірну квартиру саме йому. Згодом він з кимось поспілкувався і повідомив, що за кордоном проживає його син, який з ним не підтримує відносин. Щоб не було спору, сказав що має намір укласти договір довічного утримання, щоб саме ОСОБА_59 став власником квартири і більше на неї ніхто не міг претендувати. ОСОБА_59 виріс в нього на очах , він йому довіряв і любив. ОСОБА_39 ніколи не опікувалась ОСОБА_76 . Фактично весь догляд та піклування здійснювали свідок та її син. ОСОБА_77 помер. Після смерті його поховали та встановили пам`ятник за кошти свідка. В подальшому свідок позичала кошти у ОСОБА_78 на ремонт квартири. Свідок стверджує, що позивачка жодних дій по утриманню ОСОБА_32 не вчиняла, сторони ніколи у цій квартирі не проживали та колишня невістка, знаючи що не має відношення до вказаного житла, ніколи і не ставила питання про вселення туди. Всі кошти, що йшли на утримання та ремонт квартири, які свідок позичала, вона віддавала як за рахунок своїх доходів, так і в подальшому з орендної плати, яку їй давали мешканці. Коштів в сім`ї сина завжди було недостатньо, так як він є державним службовцем і його зарплата незначна, а відповідачка тривалий час взагалі ніде не працювала. При цьому в сім`ї виховувалось двоє дітей, відтак свідок змушена була постійно допомагати матеріально. 
Надаючи оцінку в цілому показанням допитаних в судовому засіданні свідків суд приходить до висновку про послідовність їх тверджень, що позивачка будь-якої допомоги чи догляду відчужувачу не надавала, умови договору виконувалися відповідачем особисто та з допомогою залученої ним ОСОБА_24 .
Аналізуючи всі вказані вище докази, надані відповідачем у спростування вимог позивача, суд приходить до висновку, що майно – квартира АДРЕСА_1 , яка набута в період перебування сторін у шлюб за договором довічного утримання, виконання умов цього договору не здійснювалося з використанням сімейного бюджету.
Позивачкою не надано суду жодного належного та допустимого доказу (квитанцій, чеків, медичних документів тощо), які б підтверджували її матеріальну участь чи придбання за спільні кошти ліків, продуктів, речей для відчужувача. 
Здобуті в ході судового розгляду докази свідчать, що матеріальні витрати, які були понесені на виконання умов договору довічного утримання, мали місце не за рахунок сімейного бюджету, а за кошти ОСОБА_24 , яку відповідач залучав для допомоги виконання умов договору. 
Судом також не здобуто від сторони позивача доказів, що ОСОБА_1 , як інший із подружжя, що не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконувала обов`язки за таким договором солідарно з набувачем ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Позивачка не надала суду доказів солідарного виконання обов`язків за договором, а відтак не довела наявності її права на 1 / 2 спірної квартири.
Вказане дає підстави надати віри твердженням відповідача, що при вирішенні питання укладення даного договору було обумовлено з позивачкою, що ця квартира не буде використовуватися в інтересах сім`ї. Після смерті відчужувача спірне майно відповідач використовував на власний розсуд, у власних інтересах без погодження із позивачкою. Жодних заперечень з її боку щодо його особистого розпорядження цією квартирою не було і спірних питань між сторонами не виникало. В судовому засіданні на запитання суду позивач відповіла, що у спірне житло сторони не вселялися, жили квартиранти, грошей за оренду, яку оплачували квартиранти, їй не давали, мотивуючи що у цій квартирі їй нічого не належить. Ствердила, що відповідач віддавав борги, позичені свекрухою кошти на ремонт цієї квартири. До суду із даним позовом звернулася тому, що їй дали пораду спробувати поділити дану квартиру, однак як вже вийде. 
Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві та усних поясненнях про те, що спірний договір укладався ним не в інтересах сім`ї, а в особистих інтересах, а також з метою майбутнього забезпечення житлом спільних дітей сторін, суд зазначає наступне.
Суд вважає помилковим твердження відповідача про те, що забезпечення спільних дітей житлом є його "особистим, не пов`язаним із сім`єю інтересом", оскільки турбота про дітей та їх благоустрій є прямим обов`язком обох батьків та невід`ємною складовою інтересів сім`ї в розумінні ст. 3, 150 СК України. Разом з тим, вказані мотиви та наміри відповідача самі по собі не змінюють правового режиму майна та не спростовують того факту, що позивачка не брала жодної участі у виконанні умов договору довічного утримання.
За своєю правовою природою договір довічного утримання є відплатним. Оцінюючи належність набутого за ним майна до спільної сумісної власності, суд першочергово має виходити не з суб`єктивних намірів сторін щодо майбутнього використання майна (зокрема, на користь дітей), а з фактичного джерела фінансування та реального виконання майнових зобов`язань за договором у період шлюбу.
Судом достовірно встановлено та підтверджено показаннями свідків, що позивачка обов`язків із догляду та утримання відчужувача солідарно з колишнім чоловіком не виконувала, жодних власних чи спільних коштів не витрачала, особистої праці не вкладала, а весь тягар відплатності за договором ніс відповідач та залучена ним ОСОБА_24 , використовуючи в тому числі сталі особисті довірчі відносини відповідача із відчужувачем, які виникли ще до укладення договору (на етапі складання заповіту). Тому суд доходить висновку про спростування презумпції спільності майна подружжя щодо спірної квартири. Сама лише наявність у відповідача наміру забезпечити цим майном дітей у майбутньому не створює для позивачки жодного права спільної сумісної власності на це майно.
З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивачка не брала солідарної участі в утриманні та догляді відчужувача, а договір фактично виконувався відповідачем особисто та не в інтересах сім`ї, суд приходить до висновку, що презумпція спільності майна подружжя є спростованою. Спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,
ухвалив :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1 / 2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя - відмовити за безпідставністю. 
Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з моменту оголошення повного тексту судового рішення.
Позивач : ОСОБА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_6 ; 
Відповідач : ОСОБА_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 . 
Повний текст судового рішення виготовлено та оголошено 09 червня 2026 року.
  Суддя	  	 І.  Є.  Зима