ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/1041/25  Номер провадження 22-ц/814/2050/26	Головуючий у 1-й інстанції Кириченко О. С.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючої судді: Чумак О.В.
суддів: Дряниці Ю.В., Панченка О.О.,
за участю секретаря Ванди А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 08 січня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, 

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2025 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позову зазначала, що 09.12.2023 між нею та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження чого відповідач надав їй власноручно написану ним боргову розписку, відповідно до якої вона надала відповідачу, а останній отримав у позику грошові кошти в розмірі 3 000 доларів США. Хоча в цьому борговому документі вказано про зобов`язання відповідача повернути їй грошові кошти в доларах, без зазначення країни валюти, але у цій розписці маються на увазі саме долари США, оскільки, якщо б це була інша валюта, то про це було б вказано для уникнення спорів у майбутньому між нею та відповідачем. Відповідно до цієї боргової розписки відповідач зобов`язувався повернути їй вказані грошові кошти в термін до одного року після розірвання шлюбу з нею, ОСОБА_2 . 
Позивачка зазначає, що грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США, які відповідач отримав від неї у позику, не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю. 
Строк повернення відповідачем отриманих від неї у позику грошових коштів був обумовлений відкладальною обставиною, а саме у термін до одного року після розірвання шлюбу між ними. Шлюб між сторонами у справі було розірвано рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 20.08.2024, яке набрало законної сили 20.09.2024. Тобто, кінцевою датою виконання відповідачем зобов`язання щодо повернення отриманих у позику коштів є 20 вересня 2025 року. Однак, у цей строк відповідач грошові кошти їй не повернув. Її письмові вимоги від 07.01.2025, 25.07.2025 та неодноразові вимоги, надіслані через месенджер Viber, щодо повернення коштів, відповідач ОСОБА_1 проігнорував.
Просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики на підставі боргової розписки від 09.12.2023 в розмірі 3 000 доларів США та вирішити питання про розподіл судових витрат у справі. 

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 08 січня 2026 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики на підставі боргового документа від 09 грудня 2023 року еквівалентно сумі у 3 000 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення суду.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею у справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову до суду в розмірі 1 262 грн 51 коп.

Не погодившись з зазначеним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що суд при розгляді справи не встановив правову природу правовідносин, які склалися між сторонами. Так, кошти передані відповідачу є спільним сумісним майном подружжя. Позивачкою не надано доказів того, що передані нею кошти є її особистими. При цьому відповідач заперечує сам факт написання розписки та отримання коштів у позику. Також вважає, що скріншоти переписки сторін не доводять факт написання розписки ОСОБА_1 оскільки він жодного разу не визнавав факту написання розписки, не зазначав, що визнає борг, чи зобов`язується повернути кошти. Крім того, в тексті розписки відсутня інформація про отримання ним коштів у розмірі 3000 доларів США у борг, та коли саме.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 12 травня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про проведення почеркознавчої експертизи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 20.08.2024 у справі № 529/596/24. Вказане рішення суду набрало законної сили 20 вересня 2024 року.
Позивачкою ОСОБА_2 надано суду оригінал розписки від 09 грудня 2023 року, в якій вказано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язується після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 повернути кошти в розмірі 3 000 доларів. Повернути в термін до 1 року. Ця розписка датована 09.12.2023 та підписана ОСОБА_1 .
Зі змісту боргового документа від 09.12.2023 вбачається, що він містить відкладну обставину, а саме строк виконання зобов`язання відповідачем щодо повернення позивачці отриманих у позику коштів пов`язаний з настанням певної обставини, а саме в термін до одного року після розірвання шлюбу з позивачкою ОСОБА_2 .
Виходячи зі змісту боргової розписки та враховуючи те, що рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами у справі набрало законної сили 20 вересня 2024 року, то кінцевою датою виконання зобов`язання відповідачем щодо повернення позивачці отриманих у позику грошових коштів є 20 вересня 2025 року.
07 січня 2025 року позивачка надіслала на поштову адресу відповідача вимогу щодо повернення їй отриманих у позику грошових коштів в розмірі 3 000 доларів США, яку відповідач отримав 08 січня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 3850000030583.
25 липня 2025 року позивачка знову надіслала на поштову адресу відповідача вимогу щодо повернення їй отриманих у позику грошових коштів в розмірі 3 000 доларів США, яку відповідач отримав 25 липня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 3850000068874.
З роздруківок знімків екрана належного позивачці мобільного телефона - листування у месенджері Viber між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (номер телефону ОСОБА_2 : НОМЕР_1 , акаунт " ОСОБА_2 ", номер телефону ОСОБА_1 : НОМЕР_2 , підписаний у позивачки як " ОСОБА_1 ") вбачається, що 08 січня 2025 року відповідач написав позивачці повідомлення "воюємо далі". 08 квітня 2025 року позивачка написала у месенджері Viber повідомлення відповідачу про те, що він не виконав свого зобов`язання щодо повернення їй грошових коштів в сумі 3000 доларів США та попрохала його повідомити їй коли він поверне кошти, а також о 18:18 год. позивачка написала: "Я повинна про все тобі нагадувати, просити? О 18:18 год. відповідач ОСОБА_1 на це повідомлення відповів: "Непотрібно". 10 вересня 2025 року о 10 год. 15 хв. позивачка надіслала відповідачу повідомлення такого змісту: "Скоро 20 вересня! Я думаю ти повинен пам`ятати про свою обіцянку з приводу повернення коштів, в термін до одного року після розлучення". 22 вересня 2025 року відповідач надіслав повідомлення, однак зміст цього повідомлення не відомий, адже відповідач це повідомлення видалив. 
Належність відповідачу номера телефону НОМЕР_2 підтверджено самим відповідачем, шляхом зазначення його у своєму відзиві на позов. 

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Колегія суддів звертає увагу, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)).
У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що «договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику».
У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.
Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частини 6 та 7 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 зобов`язується після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 повернути кошти в розмірі 3000 доларів в термін до одного року. Вказана розписка датована 09 грудня 2023 року та містить підпис.
Колегія суддів звертає увагу, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (див.: постанову Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18)).
Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. 
Заперечення позичальника, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця відбувається в порядку обґрунтованого заперечення іншої сторони правочину.
Тягар доведення того, що грошові кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця лежить на позичальнику, який за допомогою обґрунтованого заперечення (ексцепції) заперечує проти позову.
Як вбачається з матеріалів справи відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що вказані у розписці кошти ним не отримувалися, тому зазначена розписка є належним і достатнім доказом як укладення між сторонами договору позики, так і отримання відповідачем коштів у борг від позивача.
До подібних висновків прийшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 квітня 2026 року у справі № 368/1257/21.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача, що кошти надані позивачкою є спільною власністю подружжя зважаючи на наступне.
Відповідно до частини першої статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже укладення між подружжям договору позики не заборонено законом.
Водночас з огляду на зміст статті 1046 ЦК України, правову природу договору позики, а також принцип свободи договору, відсутні підстави вважати, що у випадку укладення між подружжям договору позики, який не було визнано недійсним в судовому порядку, позичальник може не повертати позику посилаючись на те, що він є співвласником отриманих у позику грошових коштів, як спільного майна подружжя, тобто фактично стверджуючи, що позичив кошти сам собі.
При цьому сам факт укладення між подружжям договору позики, який не було визнано недійсним в судовому порядку, може свідчити про спростування презумпції спільності майна щодо грошових коштів, які є предметом позики за цим договором.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 522/1269/20.
За вказаних обставин, враховуючи, що грошові кошти ОСОБА_1 у визначені розпискою строки не повернуті, суд першої інстанції правильно вважав, що сума боргу у визначеному позивачем розмірі 3000 доларів США підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. 
Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 08 січня 2026 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя   О.В. Чумак

Судді   Ю.В. Дряниця

О.О. Панченко