ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/339/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Мусієнко О.О. 
за участі секретаря судового засідання Дробиш К.А., 
дослідивши матеріали справи
за позовом: заступника керівника Хаджибейської окружної прокуратури міста Одеси (65091, м. Одеса, вул. Головківська, 1) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (65026, м. Одеса, пл. Біржова, 1) 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “-Молодіжне-” (65005, м. Одеса, вул. Бугаївська, буд. 44) 
про стягнення 10 744 787, 85 грн
у відкритому судовому засіданні
представники сторін: 
від прокуратури: Шунькіна Н.О.; 
від позивача в особі Одеської міської ради: Каланжова А.О.; 
від відповідача: Галюров М.Ю.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

03.02.2026 заступник керівника Хаджибейської окружної прокуратури міста Одеси (далі – прокурор) в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся із позовною заявою, сформованою в системі “Електронний суд” (вх. № 356/26 від 03.02.2026), до Товариства з обмеженою відповідальністю “-Молодіжне-” (далі – ТОВ “-Молодіжне-”, відповідач) про стягнення на користь Одеської міської ради грошових коштів у сумі 10 744 787, 85 грн, з яких 6 075 328, 32 грн – безпідставно збережені кошти пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, 3 902 470, 14 грн – інфляційні нарахування, 766 989, 39 грн – 3% річних та про стягнення на користь Одеської обласної прокуратури судових витрат зі сплати судового збору. 

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.02.2026 вжито заходи забезпечення позову в межах ціни позову в розмірі 10 744 787, 85 грн шляхом: накладення арешту на грошові кошти, що належать ТОВ “-Молодіжне-” як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на всіх відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову, крім рахунків із спеціальним режимом використання та рахунків (зокрема, кореспондентських), звернення стягнення на які заборонено законом. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.03.2026 вжито заходи забезпечення позову в межах ціни позову в розмірі 10 744 787, 85 грн шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить ТОВ “-Молодіжне-” у межах суми позову 10 744 787, 85 грн, лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів. 
Протокольною ухвалою суду від 18.03.2026 закрито підготовче провадження у справі № 916/339/26 за позовом заступника керівника Хаджибейської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до відповідача ТОВ “-Молодіжне-” про стягнення 10 744 787, 85 грн.
Протокольною ухвалою суду від 06.04.2026 відкладався розгляд справи. 
У судових засіданнях 22.04.2026 та 04.05.2026 протокольно оголошувалась перерва у відповідності до ст. 216 ГПК України. 
Судове засідання 25.05.2026 не відбулося, про що свідчить наявна у матеріалах справи довідка, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.06.2026 призначалося судове засідання.
У судовому засіданні 15.06.2026 суд у порядку ст. 219 ГПК України перейшов до стадії ухвалення рішення та відклав його проголошення на 22.06.2026 о 16:30. 
22.06.2026 судом оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення. 

3. Позиція учасників справи.

Доводи заступника керівника Хаджибейської окружної прокуратури міста Одеси. 
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що ураховуючи те, що до набрання чинності окремих положень Закону № 132-IX договір про пайову участь у зв`язку з будівництвом об`єкта за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, 44 не укладено, у ТОВ “-Молодіжне-” виник обов`язок протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 звернутись до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію. Однак, відповідач не виконавши покладений на нього законом обов`язок, безпідставно зберіг пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту. 
У заяві, сформованій в системі "Електронний суд" 11.03.2026 (вх. № 8761/26 від 11.03.2026), прокурор вказує про дотримання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки за результатами опрацювання інформаційних систем у формі відкритих даних 21.07.2025 за № 51-6050вих-25 інформовано Одеську міську раду про ймовірне порушення інтересів держави; листом Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 06.08.2025 № 02-03/509 окружну прокуратуру повідомлено про відсутність укладеного з ТОВ “-Молодіжне-” договору пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси; запитом від 08.10.2025 № 51-8514вих-25 окружною прокуратурою повторно інформовано Одеську міську раду про порушення інтересів держави внаслідок неперерахування замовником будівництва до місцевого бюджету коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, витребувано, зокрема, інформацію про вжиті чи заплановані заходи, направлені на усунення виявлених прокурором порушень; запитом від 08.12.2025 № 51-10683вих-25 окружною прокуратурою витребувано інформацію про вжиті чи заплановані заходи, направлені на стягнення з ТОВ “-Молодіжне-” безпідставно збережених коштів пайової участі у зв`язку з будівництвом; листом УКБ ОМР від 12.01.2026 № 02-03/823 окружну прокуратуру повідомлено, що за наявності підстав орган прокуратури наділений правом самостійного подання позову. На виконання вимог абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Хаджибейською окружною прокуратурою міста Одеси 22.01.2026 за № 51-607вих-26 письмово повідомлено Одеську міську раду про застосування представницьких повноважень. Вказане свідчить про відсутність підстав для залишення позовної заяви без розгляду. 
Повідомляє, що розрахунок безпідставно збережених коштів пайової участі здійснено прокурором виходячи із загальної площі об`єкта будівництва, як належно визначеної складової відповідного розрахунку, та з урахуванням показників опосередкованої вартості, встановлених наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 10.09.2021 № 230. 

Доводи позивача в особі Одеської міської ради. 
Письмової заяви (пояснень) з викладеними правовими позиціями по суті позову прокурора не надано.
У судовому засіданні 06.04.2026 представник Одеської міської ради усно вказала про підтримання позову прокурора в повному обсязі. 

Доводи відповідача – ТОВ “-Молодіжне-”.
У відзиві на позовну заяву, сформованому в системі "Електронний суд" 07.03.2026 (вх. № 8232/26 від 09.03.2026), відповідач просить позов прокурора залишити без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України, а у випадку відсутності таких підстав, - відмовити у повному обсязі в задоволенні позовної заяви. 
Вказує, що оскільки договір пайової участі на нове будівництво 2-х секційного 16-ти поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, буд. 44 між Одеською міською радою та ТОВ «-Молодіжне-» укладено не було, то відповідач не порушив норми чинного законодавства, а отже не є таким, що безпідставно зберіг грошові кошти. 
З 01.01.2020 набули чинності норми Закону №132-IX від 20.09.2019, якими виключено ст. 40 з Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", згідно п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Тобто, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020. 
Вказує, що із системного аналізу цих пунктів слідує, що передбачений у його абзаці другому обов`язок замовників будівництва протягом 2020 перерахувати пайову участь до відповідних місцевих бюджетів стосується лише тих випадків, коли із цими замовниками були укладені відповідні договори про сплату пайової участі до 1 січня 2020 року.
Оскільки будівництво об`єкта було закінчено у вересні 2021, про що свідчить сертифікат №ІУ123210914214 від 15.09.2021, у відповідача в 2021 році був відсутній обов`язок зі сплати пайової участі у розвитку інфраструктури Одеської міської ради, а договір пайової участі укладений не був. Вважає, що внаслідок внесення до законодавства відповідних змін, у відповідача був відсутній обов`язок з укладення договору пайової участі та сплати суми пайового внеску у розвитку інфраструктури Одеської міської ради, а тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-ІХ від 20.09.2019, які регулюють порядок сплати пайового внеску замовниками будівництва саме за договорами про пайову участь, укладеними до 01 січня 2020 року. Вказує, що протиправної поведінки, враховуючи лист УКБ ОМР від 21.10.2021, відповідачем допущено не було, а відтак відсутній і склад цивільного правопорушення у вигляді несплати пайового внеску. За таких обставин вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів пайової участі в розмірі 10 744 787,85 грн.
Зазначає, що розрахунок прокурора є безпідставним та незаконним, оскільки останній розрахував розмір збереження коштів пайової участі використавши опосередковану вартості за 1 кв.м. в Одеській області станом на 2021, тоді як мав використати опосередковану вартості за 1 кв.м. в Одеській області станом на 2019. Таким чином, розрахунок розміру пайової участі ТОВ «-Молодіжне-» повинен був бути здійснений за формулою: (загальна площа квартир у побудованому відповідачем житлового будинку) х (вартість 1 кв.м. станом на 2019) х 2 відсотки (пп.1 п.2 розд.ІІ ,,Прикінцеві та перехідні положення Закону України ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні).
Щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі відповідач вказав, що враховуючи норми Закону №132-ІХ від 20.09.2019, яким з 01.01.2020 не передбачено укладення договору про пайову участь та скасовано обов`язок замовника перераховувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, Одеська міська рада цілком обґрунтовано не здійснювала дії щодо стягнення з ТОВ «-Молодіжне-» пайового внеску по об`єкту будівництва, так як це не перебачено законодавством. З вищенаведеного вбачається, що ОМР не допущено бездіяльність щодо стягнення з ТОВ «-Молодіжне-» пайового внеску по об`єкту будівництва, оскільки законодавчі зміни з 01.01.2020 скасували цей обов`язок для замовника будівництва. Крім того, правова позиція ОМР щодо відсутності підстав для сплати коштів пайової участі у ТОВ «-Молодіжне-» при будівництві вищевказаного об`єкту викладена в листі УКБ ОМР від 21.10.2021 №02-04/2374. Отже, позиція ОМР про відсутність у відповідача підстав для сплати пайової участі, яка викладена в листі УКБ ОМР від 21.10.2021, не свідчить про бездіяльність органу місцевого самоврядування щодо стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі у зв`язку з будівництвом вищевказаного об`єкту, що виключає підстави для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держані в особі ОМР про стягнення пайової участі, яка висловила свою позицію ще в 2021 про те, що у ТОВ « Молодіжне » відсутні правові підстави для сплати коштів пайової участі при будівництві вищевказаного об`єкту. Крім того, матеріали справи не містять доказів бездіяльності ОМР щодо не звернення до суду з позовом про стягнення коштів пайової участі з відповідача. 
У справі наявна відповідь УКБ ОМР від 18.11.2025 №02-03/696 на запит заступника керівника Хаджибейської окружної прокуратури від 08.10.2025 за №51-8514вих-25, згідно якої до компетенції УКБ ОМР не входять повноваження щодо здійснення позовної роботи зі стягнення коштів пайової участі із замовника будівництва. Прокурор, звертаючись до суду з даним позовом, не встановив, чи зверталась ОМР з даним позовом до суду, а якщо ні, то з яких підстав. Вважає, що наведене в сукупності свідчить про відсутність підстав для представництва заступника керівника Хаджибейської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, що є підставою для залишення позов без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

На підставі дозволу на будівельні роботи № ОД112191441568 від 24.05.2019 відповідачем розпочато будівництво 2-х секційного 16-ти поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, 44.
Управлінням ДАБК ОМР 16.09.2019 за № ОД122192590803 зареєстровано повідомлення про зміну даних у дозволі на будівельні роботи, яким змінено відповідального виконавця підрядника.
Сертифікатом № ІУ123210914214, виданим Державною архітектурно будівельною інспекцією України 15.09.2021, прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт – «Будівництво 2-х секційного 16-ти поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом». 
Згідно вказаного сертифікату замовник – ТОВ “-Молодіжне-”, дата початку будівництва – 24.05.2019, дата завершення будівництва – 07.09.2021; кошторисна вартість будівництва у т.ч. витрати на: вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію загальною вартістю 206962, 912 тис. грн; підстава для звільнення від сплати пайової участі – п. 13 розділу I Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IХ від 20.09.2019. 
Управління капітального будівництва Одеської міської ради у листі № 02-03/509 від 06.08.2025, адресованому заступнику керівника Малиновської окружної прокуратури міста Одеси, на його запит № 51-6050вих-25 від 21.07.2025 повідомило, що відповідачем 24.05.2019 було розпочато будівництво об`єкта: "Будівництво 2-х секційного 16 поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом" за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, 44. Додатково повідомлено, що на момент написання даного листа, у порушення вимог законодавства, даний замовник будівництва не звертався із заявою про органів місцевого самоврядування щодо визнання розміру пайової участі при будівництві вищевказаного об`єкта за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, 44, договір пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси не укладався та пайова участь не сплачувалась. Встановлено, що ТОВ “-Молодіжне-” не виконало обов`язок щодо звернення до органу місцевого самоврядування для визначення розміру пайової участі та, відповідно, не здійснило її сплату. 
Управління капітального будівництва Одеської міської ради у листі № 02-04/2374 від 21.10.2021, адресованому на директору ТОВ “-Молодіжне-”, на його лист від 19.10.2021 № 02-04-2374 з питання надання інформації щодо укладання договору пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси при будівництві 2-х секційного 16 – поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, буд. 44, повідомлено наступне:
«Згідно з дозволом на будівельні роботи №ОД112191441568 від 24 травня 2019 
ТОВ «-Молодіжне-» розпочато будівництво – «Будівництво 2-х секційного 16-ти поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, буд.44. ….ТОВ “-Молодіжне-” не зверталося до Управління капітального будівництва Одеської міської ради з питання щодо визначення розміру пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси при будівництві 2-х секційного 16 – поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, буд. 44. 
В 2021 році ТОВ “-Молодіжне-” отримало сертифікат про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта: "«Будівництво 2-х секційного 16-ти поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, буд.44", який видано Державною архітектурно-будівельною інспекцією України 15.09.2021 за № ІУ123210914214. …З 01.01.2021 відсутні правові підстави для укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси та відповідно сплати пайової участі по замовнику ТОВ «-Молодіжне » при будівництві 2-х секційного 16-ти поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, буд. 44». 

5. Позиція суду. 

Щодо повноважень прокурора на звернення до суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина 1). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді (частина 4). Абзацом першим частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді. Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Верховний Суд у постанові від 06.02.2019 у справі № 927/246/18 зазначив, що обставини дотримання прокурором установленої частинами третьою, четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. А відсутність у такому випадку законних підстав для представництва інтересів держави свідчить про заявлення позову особою, яка не має процесуальної дієздатності, та є підставою для залишення позову без розгляду відповідно до пункту 1 частини першої статті 226 ГПК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 року у справі №912/2385/18 звернула увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
Частини третя та четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Встановлена цим Законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави. Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.
Поняття «інтереси держави» з огляду на процесуальний аспект та особливості такого виду представництва держави органами прокуратури свого часу аналізував Конституційний Суд України (рішення №3-рп/99 від 08.04.1999 року у справі №1-1/99), зазначивши, зокрема, про те, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України від 1.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (Закон № 280/97) первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону № 280/97 сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону № 280/97 територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, корпоративні права в юридичних особах, у тому числі банках, страхових компаніях чи інших господарських товариствах, майно житлового фонду, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Доходи місцевих бюджетів, інші кошти, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (ст. 142 Конституції України, ст. 16 Закону № 280/97).
Згідно з ст. 143 Конституції України місцеві органи самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки та збори відповідно до закону; утворюють, реорганізовують та ліквідують комунальні підприємства, організації, установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Наведене свідчить, що забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності, є завданням органу місцевого самоврядування.
Відповідно рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних з законним та ефективним витрачанням коштів бюджету, а також контролю за їх сплатою, а тому є належним позивачем у цій справі. Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21.
У постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян – членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Малиновська окружна прокуратура міста Одеси звернулася із запитом № 51-6050ВИХ-25 від 21.07.2025 звернулася до Одеської міської ради, в якому просила у встановлений законом строк, здійснити та надати розрахунок розміру пайової участі стосовно об`єкта будівництва за адресою: Одеська обл., вул. Бугаївська, 44 (будівництво 2-х секційного 16 - ти поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом) з урахуванням встановленого індексу інфляції з 15.09.2021. 
Листом Управління капітального будівництва Одеської міської ради № 02-03/509 від 06.08.2025 повідомило, що ТОВ «-Молодіжне-» не звертався із заявою про органів місцевого самоврядування щодо визнання розміру пайової участі при будівництві вищевказаного об`єкта за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, 44, договір пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси не укладався та пайова участь не сплачувалась.
Хаджибейська окружна прокуратура міста Одеси із запитом № 51-8514ВИХ-25 від 08.10.2025 звернулася до Одеської міської ради, в якому просила надати належним чином засвідчену копію рішення Одеської міської ради, яким встановлено розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, чинного станом на 01.01.2020, тобто на день набрання чинності окремих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 про включення статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". 
Листом Управління капітального будівництва Одеської міської ради № 02-03/696 від 18.11.2025 окружну прокуратуру повідомлено про невжиття заходів, направлених на стягнення безпідставно збережених коштів у судовому порядку.
Хаджибейською окружною прокуратурою міста Одеси в порядку звернення із запитом № 51-10683вих-25 від 08.12.2025 до Одеської міської ради витребувано інформацію про вжиті чи заплановані заходи, направлені на стягнення з ТОВ «-Молодіжне-» безпідставно збережених коштів пайової участі у зв`язку з будівництвом 2-х секційного 16-ти поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: Одеська обл., Одеський район, Одеська територіальна громада, м. Одеса (станом на 01.01.2021), вулиця Бугаївська, 44, а також 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов`язання. Листом УКБ ОМР від 12.01.2026 № 02-03/823 окружну прокуратуру повідомлено, що за наявності підстав орган прокуратури наділений правом самостійного подання позову. На виконання вимог абзацу 3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Хаджибейською окружною прокуратурою міста Одеси 22.01.2026 за № 51-607вих-26 письмово повідомлено Одеську міську раду про застосування представницьких повноважень.
З огляду на викладене прокурором дотримано порядку, визначеного у наведених вище положеннях законодавства, відтак суд дійшов висновку, що прокурор обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у даній справі і правомірність звернення до суду з цим позовом.
Ураховуючи викладене, висновки суду спростовують доводи відповідача щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді та залишення позову без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України. 

Щодо позовних вимог прокурора.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності регламентовані Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі – Закон № 3038-VI), що спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Статтею 1 Закону № 3038-VI визначено, що замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву. При цьому згідно із частиною першою статті 2 Закону № 3038-VI плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
До 01 січня 2020 року відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами статті 40 Закону № 3038-VI, за умовами частини другої якої замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. При цьому пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини третя, п`ята, дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI, в редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин).
Тобто зміст статті 40 Закону № 3038-VI свідчить, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення у таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц; від 08 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20.
Відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, при цьому таке зобов`язання повинно бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Така правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 23 травня 2024 року у № 915/149/23 (на неврахування якої звертає увагу прокурор), в межах якої також розглядався позов прокурора в інтересах держави в особі міської ради про стягнення грошових коштів пайової участі за відсутності укладеного між сторонами договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
При цьому з 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону № 132-ХІ, якими стаття 40 Закону № 3038-VI виключена. При цьому у пункті 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ХІ передбачено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Стаття 40 Закону № 3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Між тим одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію згідно із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються. Отже, з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону № 3038-VI після втрати нею чинності.
Крім того, пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ХІ визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, на неврахування якої також звертає увагу прокурор).
У вищенаведеній постанові Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, наголосила на тому, що:
"- з 01.01.2020 скасовано дію статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме: зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним;
- у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19, від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 922/267/20 та від 23.03.2021 у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин;
- відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена;
- зазначені висновки касаційного суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій справі, а тому підстав для відступу від правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду немає;
- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України;
- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування".
Разом із тим, законодавцем під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-ХІ) чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (абзац другий пункт 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ХІ) у таких розмірах та порядку: 1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): - для нежитлових будівель та споруд – 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; - для житлових будинків – 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування; 3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва; 4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію; 5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту; 6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
Передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-ХІ порядок пайової участі замовника будівництва впроваджено законодавцем для: (1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01 січня 2020 року не були укладені; (2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році. Тобто, у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ХІ, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: - для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01 січня 2020 року вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, протягом 10 робочих днів після 01 січня 2020 року; - для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Наведене свідчить про те, що норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ХІ не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими (відповідна правова позиція Верховного Суду викладена у постановах: від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21, від 23.05.2024 у справі № 915/149/23.
У випадку, якщо замовником об`єкта будівництва не буде дотримано передбаченого "Прикінцевими та перехідними положеннями" Закону № 132-ХІ обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття такого об`єкта в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України. Вказана позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах: від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22.
У постанові Верховного Суду від 17.02.2026 у справі № 916/848/25 зазначено, що згідно з підпунктом 1 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" такий розмір визначається у відповідних відсотках від загальної кошторисної вартості будівництва саме об`єкта, а не вартості будівництва площі лише квартир у ньому. Відтак, колегія суддів доходить висновку про те, що визначаючи розмір пайової участі в кожному випадку слід керуватися, зокрема, цільовим призначенням об`єкта та розміром загальної площі такого об`єкта. Будь-який інший підхід суперечив би законодавчо визначеній меті розмежування розміру пайової участі для житлових будинків і нежитлових будівель та споруд.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 06.08.2025 у справі № 521/16288/22, відхиляючи доводи касаційної скарги, також дійшов висновку про те, що розрахунок здійснено органом місцевого самоврядування відповідно до пункту 3.2 Методики визначення пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси в редакції, затвердженій рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 339 від 27 листопада 2014 року, та з урахуванням загальної площі збудованого об`єкту нерухомості та відповідної вартості спорудження житла.
Загальні підстави виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, наслідком події; застосовуються також до вимог, зокрема, про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з ч. 2 ст. 1214 ЦК України об`єктом кондикції є не лише майно, а й грошові кошти, що безпідставно утримані чи набуті.
Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17).
Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність декількох умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем) з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20, від 01.10.2024 у справі №916/3575/23, від 01.10.2024 у справі №910/19574/23, від 24.09.2024 у справі №925/1293/23).
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Втім, необхідною умовою для цього є: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №910/9072/17).
Відсутність правової підстави – це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17).
У постанові від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 Велика Палата Верховного Суду, відступивши від висновків, викладених у постанові Касаційного цивільного суду від 02.02.2021 у справі №330/2142/16-ц та постановах Касаційного господарського суду від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 17.08.2021 у справі №913/371/20 та від 27.03.2019 у справі №905/1313/18, наголосила, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. В іншому випадку (за позицією відповідача) без судового рішення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів не виникало б узагалі, тобто якби позивач не звернувся до суду, то відповідач не мав би обов`язку повернути йому безпідставно отримані кошти. Такий підхід суперечив би засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, передбаченим у частині третій статті 509 ЦК України.
Також, у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 Велика Палата Верховного Суду вказала, що передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення. 
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Отже, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення.
Водночас, боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (ч. 4 ст. 613 ЦК України).
Відповідно до статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.
Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.
Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. 
Згідно із ст. ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Судом встановлено, що відповідачем на підставі дозволу на будівельні роботи № ОД112191441568 від 24.05.2019 розпочато будівництво 2-х секційного 16-ти поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, 44.
Сертифікатом № ІУ123210914214, виданим Державною архітектурно будівельною інспекцією України 15.09.2021, прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт – «Будівництво 2-х секційного 16-ти поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом». 
Оскільки будівництво відповідачем об`єкта розпочате 24.05.2019, у нього виник обов`язок протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до Ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію, тобто до 15.09.2021. Саме тому, прокурор при наданні відповідного розрахунку зазначає про період прострочення з 16.09.2021.
Натомість, в матеріалах справи наявний лист Управління капітального будівництва Одеської міської ради № 02-04/2374 від 21.10.2021, яким розглянуто лист відповідача від 19.10.2021 № 02-04/2374 з питання надання інформації щодо укладання договору пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси при будівництві 2-х секційного 16 – поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, буд. 44, та повідомлено, що з 01.01.2021 відсутні правові підстави для укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси та відповідно сплати пайової участі по замовнику ТОВ «-Молодіжне-» при будівництві 2-х секційного 16-ти поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, буд. 44. 
Доказів самостійної оплати відповідачем до місцевого бюджету коштів пайової участі матеріали справи не містять, як і відсутні докази, які підтверджують наявність обставин для звільнення відповідача від обов`язку сплати коштів пайової участі.
Розрахунок розміру пайової участі був здійснений прокурором лише під час підготовки позовної заяви наступним чином: 21822.3 м2 (загальна площа будівлі) х 13 920,00 грн/ м2 (вартість спорудження житла по Одеській області) х 2% (ставка розміру пайової участі для житлових будинків), що становить 6 075 328,32 грн.
Ураховуючи викладене, суд вважає, що цей розрахунок є вірним та таким, що відповідає вищенаведеним нормам законодавства України, а тому позов прокурора в частині стягнення з відповідача коштів пайової участі в сумі 6 075 328, 32 грн підлягає задоволенню судом. 
Водночас, враховуючи, що кошти пайової участі відповідач мав сплатити до місцевого бюджету до 15.09.202 включно, натомість цього обов`язку не виконав, окрім суми безпідставно збережених коштів пайової участі прокурором у позові було заявлено до стягнення також 3 902 470, 14 грн інфляційні нарахування та 766 989, 39 грн 3% річних. 
Суд, на підставі встановлених обставин справи, досліджених безпосередньо в судовому засіданні доказів, що містяться в матеріалах справи, зокрема, з урахуванням звернення відповідача з листом 19.10.2021 № 02-04/2374 з питання надання інформації щодо укладання договору пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси при будівництві 2-х секційного 16 – поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, буд. 44 та сплати коштів пайової участі до Управління капітального будівництва Одеської міської ради та, зважаючи на надання останнім відповіді листом № 02-04/2374 від 21.10.2021 про відсутність правових підстав для сплати пайової участі по замовнику ТОВ «-Молодіжне-» при будівництві 2-х секційного 16-ти поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, буд. 44, доходить висновку, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами факт ухилення відповідачем від виконання грошового зобов`язання або іншої його недобросовісної поведінки, як і не спростовано заперечень відповідача при наданні пояснень в судовому засіданні, що саме суперечлива поведінка позивача в особі ОМР (Управління капітального будівництва Одеської міської ради) та його офіційна відповідь є обставинами, які вплинули на невиконання відповідного обов`язку, оскільки не дозволяли останньому провести відповідний розрахунок пайової участі, а тому є неправомірними, недостовірними та такими, що суперечить попередній поведінці сторін, відповідь УКБ ОМР від 06.08.2025 № 02-03/509 на запит заступника керівника Малиновської окружної прокуратури від 21.07.2025 за № 51-6050вих-25, що відповідач начебто не звертався з відповідною заявою до позивача та покладення саме на відповідача відповідальності за прострочення грошового зобов`язання з оплати пайового внеску у заявленому прокурором розмірі. В даному випадку, слід констатувати, що прострочення відповідача відсутнє у зв`язку з відмовою кредитора, яким в даному випадку є позивач в особі ОМР від прийняття належного виконання, запропонованого боржником, та не вчиненням дій, що встановлені актами цивільного законодавства та випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник (відповідач) не міг виконати свого обов`язку. За таких обставин, виконання зобов`язання правомірно може бути відстрочено на час прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 ЦК України). Прокурором та позивачем в особі ОМР не доведено, що прострочення відповідача не є наслідком його власної (Управління капітального будівництва Одеської міської ради) або інших осіб, на яких законом було покладено прийняття виконання внаслідок помилки, недбалості, неправильного розуміння змін до закону внаслідок його нечіткості, неясності, тощо.
При цьому, суд ураховує висновки Верховного Суду (викладені у постановах від 27.07.2022 у справі №907/584/21, від 21.12.2022 у справі №910/16513/21, від 19.05.2020 у справі №910/719/19, від 14.06.2022 у справі №904/3789/19, від 16.05.2018 у справі № 449/1154/14, від 06.03.2019 в справі № 317/3272/16-ц, від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц щодо необхідності дотримання засади «добросовісності» в цивільних правовідносинах та щодо заборони «суперечливої поведінки»),в яких ВС наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 статті 3 ЦК України) стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі "non concedit contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.
З урахуванням викладеного, суд, мотивуючи відмову у задоволенні вимог в частині стягнення 3 902 470, 14 грн інфляційних нарахувань та 766 989, 39 грн 3% річних, зазначає, що доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Зокрема, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (Постанова ВП ВС від 05.07.2023 справа № 912/2797/21).
Суд зазначає, що з урахуванням встановлених вище обставин, досліджених безпосередньо в судовому засіданні доказів, наданих сторонами пояснень судом не встановлено, а прокурором не доведено, що відповідач діяв недобросовісно та порушив грошове зобов`язання. 
Оскільки судом не встановлено прострочення грошового зобов`язання відповідачем внаслідок прострочення кредитора (шляхом заперечення наявності правових підстав для сплати коштів пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси та відповідно сплати пайової участі по замовнику ТОВ «-Молодіжне-» при будівництві 2-х секційного 16-ти поверхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, буд. 44) самим позивачем в особі ОМР (лист Управління капітального будівництва Одеської міської ради № 02-04/2374 від 21.10.2021, а.с. 147), відтак підлягає застосуванню стаття 613 ЦК України, а відтак підстави для задоволення похідних вимог – стягнення 3% річних та інфляційних втрат за статтею 625 ЦК України відсутні.
Так, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19)).
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, слід розглядати саме як міру відповідальності. До процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
За встановлених судом обставин, підстави для застосування ст. 625 ЦК України відсутні. За таких обставин позов прокурора підлягає частковому задоволенню. 

Щодо судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ураховуючи часткове задоволення позовних вимог прокурора, судовий збір слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

У відповідності до ч. 7 ст. 145 ГПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. 

Керуючись ст. ст. 73, 74, 123, 129, 219, 232, 233, 236, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково. 
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “-Молодіжне-” (65005, м. Одеса, вул. Бугаївська, буд. 44; ідентифікаційний код юридичної особи: 40593461) на користь Одеської міської ради (65026, м. Одеса, пл. Біржова, 1; ідентифікаційний код юридичної особи: 26597691) безпідставно збережені кошти пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у розмірі 6 075 328, 32 грн (шість мільйонів сімдесят п`ять тисяч триста двадцять вісім гривень, тридцять дві копійки). 
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “-Молодіжне-” (65005, м. Одеса, вул. Бугаївська, буд. 44; ідентифікаційний код юридичної особи: 40593461) на користь на користь Одеської обласної прокуратури (65026, м. Одеса, вул. Італійська, буд. 3; ідентифікаційний код юридичної особи: 03528552) судовий збір у розмірі 72 903, 94 грн (сімдесят дві тисячі дев`ятсот три гривні, дев`яносто чотири копійки) та витрати за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1514 грн (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять тисяч гривень).
4. В решті позовних вимог – відмовити. 
5. Заходи забезпечення позову, вжиті у відповідності до ухвал Господарського суду Одеської області від 05.02.2026 та від 06.03.2026, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. 

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст. 256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено та підписано 02 липня 2026 року.  

Суддя О.О. Мусієнко