№ 201/5328/26
 
провадження 2/201/4094/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року Соборний районний суд міста Дніпра
у складі: головуючого - судді Антонюка О.А.
з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 квітня 2026 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, ці позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилається на те, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 червня 2014 року, мешкали однією сім`єю як чоловік і жінка в шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну малолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач є мамою цієї дитини, він є батьком цієї дитини. Спільне життя не склалося, у них не було взаєморозуміння, виникали конфлікти, що призвело до розпаду їх відносин; звернулися до суду і рішенням від 26 лютого 2023 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили; відносини з відповідачем були майже припинені. Відповідачка подала до суду заяву про стягнення з нього аліментів на утримання сина і ці аліменти судом було стягнуто. Але 11 грудня 2025 року вони з відповідачкою уклали і нотаріально посвідчили договір про визначення місця проживання їх дитини та щодо здійснення батьківських прав та обов?язків відносно неповнолітньої дитини, яким визначили місце мешкання їх сина з батьком. Договір підписаний і виконаний обома сторонами, син сторін мешкає з батьком, з відповідачкою тепер він з сином мешкають окремо. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні їх спільного неповнолітнього сина участі не приймає, коштів на утримання сина майже не надає, стосунки у них з відповідачем не склалися. Він (позивач) зараз працює, доглядає неповнолітню дитину, займається їх вихованням та утриманням, лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання свого сина. Просив припинити стягувані з нього аліменти на користь відповідачки, оскільки син мешкає з ним та визначити, що саме він самостійно утримує і виховую свого малолітнього сина, задовольнивши позов в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 ці позовні вимоги визнала, не заперечувала проти припинення стягнення з позивач аліментів та інших вимог, не заперечував проти задоволення заявленого позову у визнаній частині і проти розгляду справи без її участі, правом надання відзиву на позов скористалася. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. 
З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Судом встановлено, що 06 червня 2014 року між ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач) було укладено шлюб, який зареєстровано в Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 289. Від шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сімейне життя сторін не склалося, виникали сварки і конфлікти, стало питання про розлучення, звернулися з позовом до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2023 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.
За спільним рішенням позивача та відповідача неповнолітній ОСОБА_4 залишився проживати разом із батьком. З моменту припинення спільного проживання відповідача з позивачем, позивач повністю займається вихованням дитини, у тому числі, всі питання, які виникають з приводу навчання його сина, оздоровлення, лікування, забезпечення потреб дитини вирішуються позивачем. Дитина з цього періоду знаходиться на повному матеріальному утриманні позивача.
Однак, 17 серпня 2023 року відповідач звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з позивача та Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ від 24 серпня 2023 року (справа № 201/9553/23), яким з позивача стягнуто на користь відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі частини його заробітку щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 17 серпня 2023 року.
Маючи обов`язок щодо сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина за судовим наказом у справі № 201/9553/23, позивач у добровільному порядку виплачував на користь відповідача аліменти на утримання дитини, однак, направлені ним кошти відповідач повертала. Тобто, відповідач фактично цими діями підтверджувала той факт, що їх син проживає з позивачем та виключно позивач несе витрати на утримання дитини.
11 грудня 2025 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про визначення місця проживання дитини та щодо здійснення батьківських прав та обов`язків відносно неповнолітньої дитини, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 701 (Договір). Відповідно до п. 1.3. Договору, сторони домовились встановити місце проживання дитини разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно п. 4.1. Договору, за домовленістю сторін, цим договором встановлюється обов`язок батька нести витрати в повному обсязі на утримання дитини, а саме: харчування, одяг, взуття, навчання (в тому числі додаткове), лікування, профілактично-оздоровче лікування, надання інших медичних послуг дитини, розвиваючі заняття (гуртки, спортивні секції тощо, відвідування розважальних закладів), у період проживання дитини разом з батьком.
Таким чином, даним Договором між позивачем та відповідачем було закріплено місце проживання дитини з батьком та підтверджено факт самостійного утримання дитини батьком.
Але, враховуючи те, що судовий наказ від 24 серпня 2023 року є таким, що підлягає виконанню та позивач у будь-який момент може у примусовому порядку стягнути з позивача на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина, позивач вважає за необхідне встановити факт самостійного виховання та утримання дитини батьком та ставити питання про припинення стягнення з нього аліментів.
При цьому, розуміючи, що дитина потребує уваги як батька, так і матері, позивач в жодному разі зі своєї сторони ніколи не перешкоджав побаченням матері з сином. Однак, мати участі у вихованні дитини майже не приймає. А тому, встановлення факту перебування неповнолітнього сина на самостійному вихованні позивача необхідне для захисту прав та інтересів дитини, для вирішення питань щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, необхідність отримання можливості одноосібного звернення батьком до державних, медичних та освітніх закладів він імені та в інтересах дитини.
Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
На підставі ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно норм ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. При цьому визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе врахування її інтересів.
Тобто факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Аналогічна правова позиція була викладена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі N 201/5972/22.
При цьому доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане із настанням обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх позовних вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та надання доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушеня принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанова Верховного Суду від 02 червня 2022 року по справі № 602/1455/20). З огляду на наведене, посилання деяких судів, під час розгляду справ про встановлення факту самостійного утримання та виховання одним із батьків, на те, що належним (ефективним) способом захисту прав позивача є вимоги про позбавлення іншого з батьків батьківських прав, є порушенням принципу диспозитивності.
Отже, наведені вище норми законодавства свідчать про те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком своєї неповнолітньої дитини, не суперечить Закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, та має для позивача юридичне значення , а тому не існує перешкоди щодо становлення судом факту, який має юридичне значення - факту самостійного виховання та утримання батьком своєї неповнолітньої дитини.
Позивач розуміє, що ОСОБА_5 потребує уваги як батька, так і матері, тому в жодному разі зі своєї сторони не перешкоджав та не буде перешкоджати побаченням матері із дитиною. Дитина з початку 2023 року проживає з позивачем та спілкується з матір`ю. Однак, виключно позивач на постійній основі здійснює виховання дитини та повність забезпечує її матеріально. Позивач хоче дати дитині освіту і добробут, хоче щоб дитина росла в здоровій обстановці, з рідним батьком.
Позивач є самозайнятою особою - нотаріусом, має постійний дохід, має власність. Квартира, де проживають позивач із сином, відповідає всім необхідним умовам для проживання дитини, спиртними напоями позивач не зловживає. Позивач зі свого боку, робить усе можливе для повноцінного розвитку дитини. Позивач хоче щоб син ріс у сім`ї де його люблять та поважають, з ним спілкуються та про нього піклуються, розділяють його погляди та захоплення.
Відповідно до Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, а також забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»).
Насамкінець, у Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року Асамблея твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, Парламентська Асамблея закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Таким чином, враховуючи вік дитини, стан його здоров`я, психологічний зв`язок з батьком, та інші факти, наведені в даній позовній заяві окремо, так і у своїй сукупності, наявними є всі правові підстави для встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього ОСОБА_4 його батьком - ОСОБА_1 .
Також: дитина проживає разом із позивачем з 2023 року; фактичне матеріальне забезпечення, утримання, виховання та задоволення усіх фізіологічних, освітніх, соціальних і культурних потреб дитини здійснюється виключно позивачем; відповідач фактично не бере участі у вихованні та розвитку дитини, не спілкується з педагогічним колективом, не відвідує навчальний заклад.
Встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина його батьком є не лише обґрунтованим, але й необхідним для захисту прав та інтересів дитини. Зазначене підтверджується належними доказами та свідчить про реальне виконання батьком своїх батьківських обов`язків у повному обсязі. Встановлення такого факту має важливе значення для забезпечення стабільності правового становища дитини, підтвердження ролі батька як єдиного законного вихователя та утримувача, а також для належного оформлення подальших правовідносин у сфері сімейного права.
В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків («Сахін проти Німеччини»).
У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року Асамблея твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, Парламентська Асамблея закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей.
Велика Палата ВС у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц також відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
Велика Палата ВС зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При розгляді питання щодо проживання дитини насамперед треба виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Щодо позовних вимог про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини
Відповідно до ст. 180-182 СК України, батьки зобов`язані матеріально утримувати своїх неповнолітніх дітей, при цьому при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інших обставин, що мають істотне значення, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частиною 3 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно вимог ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Виходячи з того, що неповнолітній син - ОСОБА_4 , проживає разом з батьком - ОСОБА_1 , тобто, дитина перебуває на повному утриманні батька, сплата останнім аліментів на користь відповідача на утримання дитини згідно судового наказу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 серпня 2023 року (справа № 201/9553/23), в силу вимог статті 181 СК України та статті 273 ЦПК України, підлягає припиненню з моменту коли у позивача виникло зобов`язання щодо оплати аліментів на утримання дитини на користь відповідача.
Вказане відповідає правовій позиції КЦС ВС, викладеної у Постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 648/2062/18 (61-18574св19). 
Крім того, враховуючи ту обставину, що відповідач з 2023 року не надає будь-якої матеріальної допомоги на потреби дитини та, з огляду на її позицію, у майбутньому надавати не буде є підстави звернутися до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дітьми та обов`язку виховувати дітей, піклуватися про них та матеріально забезпечувати. З часу проживання сина з позивачем, мати дитини участі у її матеріальному забезпеченні не приймає. Батько дитини займається його вихованням, приділяє йому багато уваги, допомагає у навчанні та спорті, підтримує зв`язок із класним керівником, відвідує батьківські збори та бере активну участь у житті класу. Дитина постійно потребує матеріального забезпечення на її розвиток, утримання, лікування. Квитанції, які підтверджують наявність щомісячних матеріальних витрат на утримання дитини, додані до позову при його подачі до суду. 
Щодо підсудності. У відповідності до ч.1 ст.27 ЦПК позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Дана позовна заява пред`являється в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача, що відноситься до юрисдикції Соборного районного суду м. Дніпра.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.
Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.
Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача чи їх дитини. Відповідачем до суду надано докази надання ним матеріальної допомоги на утримання їх дітей. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вiдповiдача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно аліментів, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог, неможливість сплати аліментів - є припущенням.
Не може суд прийняти до уваги можливу часткову незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не змінювалися, зустрічні вимоги не заявлено. 
У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Частиною 1 статті 185 СК України  передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків. 
Вищезазначене підтверджено і доведено доказами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду по захист наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.
Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Позивач надав до матеріалів справи письмові докази, які б підтверджували його правову позицію, посилання позивача на порушення його вимог належними доказами доведено.
При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , визначених судовим наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 серпня 2023 року з моменту коли у позивача виникло зобов`язання щодо оплати аліментів на утримання дитини на користь відповідача, а саме - з 17 серпня 2023 року та встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 3 993 грн. 60 коп..
Отже суд вважає, що позовні вимоги про припинення стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини і встановлення факту в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 141, 150, 155, 180, 182, 183, 184, 185, 191 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), визначених судовим наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 серпня 2023 року (справа № 201/9553/23), з моменту коли у позивача виникло зобов`язання щодо оплати аліментів на утримання дитини на користь відповідача, а саме - з 17 серпня 2023 року.
Встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , за його місцем мешкання як особою, яка самостійно виховує та утримує малолітню дитину віком до 18 років без участі матері.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.
Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -