13.05.26
22-ц/812/819/26
Справа № 479/1582/24 Головуюча в 1-й інстанції Репушевська О. В. 
Провадження 22-ц/812/1205/26 Доповідачка апеляційної інстанції Ямкова О. О. 
П О С Т А Н О В А
Іменем України

13 травня 2026 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючої-судді – Ямкової О. О.,
суддів – Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В., 
із секретарем судового засідання: Чистою В. В.,
за участю: представника позивачки – Кравченка О. С.,
представників відповідачів – ОСОБА_1 , Рябченко К. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_2 , поданою від її імені
адвокатом Кравченком Олександром Сергійовичем,
на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Репушевської О. В. в приміщенні суду в смт. Криве Озеро Миколаївської області о 9 год 00 хв, із складенням повного рішення, у справі 
за позовом
ОСОБА_2 
до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи - Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Агрофірма Корнацьких»,
приватна нотаріуска Київського міського нотаріального округу (далі приватна нотаріуска)
Рохманова Оксана Володимирівна
про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

 
У грудні 2024 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника Кравченка О. С., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа приватна нотаріуска Рохманова О. В. та просила про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 5 жовтня 2023 року від її імені представником та відповідачкою, з огляду на те, що не уповноважувала нікого вчиняти такі дії від свого імені а також про скасування рішення про державну реєстрацію на нерухоме майно.
23 травня 2025 року ОСОБА_2 змінила підстави позову, який пред`явила до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи – приватна нотаріуска Рохманова О. В. і ТОВ «Агрофірма Корнацьких», та просила визнати угоду купівлі-продажу належної їй земельної ділянки недійсною, з підстав, передбачених статтею 228 ЦК України, за порушення угодою суспільного інтересу та відповідно до пункту 15 Перехідних положень ЗК України, при тому навівши теоретичне наукове обґрунтування своїх вимог та вказавши на відсутність свого волевиявлення на продаж землі в період дії мораторію, також просила про скасування рішення про державну реєстрацію на нерухоме майно. 
В обґрунтування позову зазначила, що з 21 березня 2006 року вона є власницею земельної ділянки, загальною площею 3,33 га, що розташована в межах Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського (Первомайського) району Миколаївської області та надана їй для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯГ №586935 від 21 березня 2006 року.
У 2006 році вона, як і більшість інших власників земельних ділянок, видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на право користуватися та розпоряджатися належним їй нерухомим майно, для чого надала їм ряд прав, зокрема вчиняти правочини, та передала оригінал державного акту на право власності на землю. 
За видачу довіреності позивачкою отримано грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США.
Втім, у 2024 році позивачка дізналась, що починаючи з 2023 року ОСОБА_4 , використовуючи видані довіреності почав продавати земельні ділянки своїм дітям та наближеним до себе особам, зокрема, і належну їй земельну ділянку продано без її згоди невідомій особі, а отримані кошти за продаж земельної ділянки відповідачем залишено собі з мотивів того, що спірна земельна ділянка набута ним ще у 2006 році. 
Ці відомості їй стали відомі з аналізу змістів викладених в загально-доступних джерелах інтерв`ю з відповідачем ОСОБА_4 , за якими позивачка дійшла висновку, що укладаючи від її імені договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідач діяв не в її інтересах, а в інтересах відповідачки ОСОБА_3 . 
Тому, обґрунтовуючи наведені обставини недобросовісною поведінкою відповідачів та викладаючи фрагменти наукових праць та теоретичних роздумів з поняття «добросовісності», позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за його невідповідність ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, а також моральним засадам суспільства.
Додатково послалася на положення статті 1003 ЦК України, за змістом якої визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, а дії які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними, а за відсутності таких ознак у виданій нею довіреності на ім`я відповідача ОСОБА_4 не можна вважати, що повірений був уповноважений на продаж належної ОСОБА_2 земельної ділянки.
Клопотала про витребування у третьої особи копії оспорюваного договору купівлі-продажу та документів, які стали підставою для відмови ТОВ «Агрофірма Корнацьких» від переважного права на придбання земельної ділянки.
Ухвалою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 10 грудня 2024 року витребувано у приватної нотаріуски Рохманової О. В. копії оспорюваного договору купівлі-продажу та документів, які стали підставою для відмови ТОВ «Агрофірма Корнацьких» від переважного права на придбання земельної ділянки
У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_3 вважала позов необґрунтованим, з огляду на те, що вона є добросовісним набувачем земельної ділянки, яка придбана нею за відплатним договором на законних підставах через повіреного, який діяв за дорученням позивачки та на підставі виданої нею довіреності з наданням оригіналів правовстановлюючих документів. 
За наведеного вважала твердження позивачки про відсутність у повіреного повноважень на укладення договору безпідставними за наявністю у змісті виданої позивачкою довіреності доручення повіреному права вчиняти від її імені правочини щодо розпорядження всім належним їй нерухомим майном. 
Зазначала про наявність ознак недобросовісної та суперечливої поведінки самої позивачки, оскільки пред`явлення цього позову суперечить її попередній поведінці. 
Посилалась на відповідну судову практику. 
Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення суд виходив з того, що видана позивачкою довіреність надавала повіреному право на розпорядження усім нерухомим майном, яким зокрема, є і належна позивачці спірна земельна ділянка, внаслідок чого укладений договір купівлі-продажу, укладений від імені власниці її повіреним, з добросовісною набувачкою не може бути визнаний недійсним за цими обставинами.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якої діє представник – адвокат Кравченко О. С., посилаючись на те що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення позову, з огляду на значний суспільний інтерес до розгляду цієї справи, недобросовісну поведінку відповідачів та як наслідок недійсність укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачка зазначила, що вона, як і більшість власників земельних ділянок, протягом 2006 року отримала від відповідача ОСОБА_4 2000 доларів США за видачу довіреності та передачу йому оригіналів правовстановлюючих документів на належну їй земельну ділянку. 
Однак, в подальшому дізналася про оформлення протягом 2023 року угод на користь інших осіб з відчуження відповідачем ОСОБА_4 , що діяв на підставі виданих у 2006 році власниками довіреностей, належних їм земельних ділянок, позивачка такі дії відповідача розцінила як недобросовісну поведінку повіреного, виходячи з аналізу його інтерв`ю, наданих ним різним засобам масової інформації, та навівши в якості обґрунтування цих обставин теоретичні наукові праці, опубліковані різними науковими працівниками на території України.
За такого вказала на недійсність договору купівлі-продажу належної їй ділянки, виходячи з відсутності надання нею відповідачу, як повіреному, цих повноважень та видачу нею довіреності в період законодавчих обмежень з укладення угод, у зв`язку з мораторієм на продаж землі, за якими, в силу пункту 15 Перехідних положень ЗК України, позивачка вважала, що не передавала повіреному право на розпорядження належною їй земельною ділянкою. Тому наполягала на застосуванні до правовідносин, що виникли між сторонами, як статті 228 ЦК України, якою визначається, що правочин, що порушує публічний порядок, є нікчемним, так і статей 203 і 1003 та іншої частини статті 228 ЦК України, якими визначається, що уповноважена особа може вчиняти лише ті правочини, право на вчинення яких має особа, яку він представляє, та вважала, що нею обрано належний спосіб захисту порушеного права через визнання правочину недійсним, який призведе до відновлення її порушеного права, що існувало до цього.
При тому вказала, що застосування принципу правопорядку як підстави для недійсності оспорюваного правочину відповідає обставинам, встановленим у справі, що пов`язані з укладенням спірного договору з грубим порушенням законодавства та без волевиявлення власника, шляхом зловживання довіреністю, виданою в умовах дії мораторію, а тому повинно призвести до відновлення довіри до правової системи через захист її прав, як власниці земельної ділянки, з попередженням подібних порушень у майбутньому. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 , діючи через свого представника ОСОБА_1 , вважав її доводи необґрунтованими, а саму скаргу такою, що не підлягає задоволенню, заперечивши наявність суспільного інтересу щодо розгляду цієї справи, оскільки предмет даного позову не стосується питань, які мають виняткове значення для великої кількості або групи людей. 
Зазначив, що позивачкою у 2006 році видано стандартну довіреність бланкетного виду без жодних особливостей, яка не суперечить жодній нормі законодавства, оскільки видана у відповідності до положень статті 19 Конституції України щодо дозволу вчиняти все, що не заборонено чинним законодавством. Тому позивачкою видано довіреність не на вчинення конкретної дії, а бланкетну довіреність , яка містить широкий універсальний набір повноважень повіреного, які окреслені у загальних рисах та її зміст не суперечить жодній редакції Перехідних положень ЗК України.
Вважав, що наведені в апеляційній скарзі доводи містять хибні висновки про наявність обмежень щодо земельної ділянки, яка є предметом спірного договору, та що позивачкою неправильно використано принципи дії закону у часі, внаслідок чого відсутні підстави вважати довіреність недійсною або припиненою. 
Оскільки спірні правовідносини виникли вже після внесення до ЗК України змін у березні 2021 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення», то до них слід застосовувати норми законодавства чинного на момент оспорюваного правочину, а саме відповідну редакцію пункту 15 Перехідних положень ЗК України. Отже, на час укладення спірного договору обмежень у повіреного з відчуження спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення іншої фізичній особі, не існувало. 
Зазначив про суперечливу поведінку позивачки, особливо з огляду на те, що вона не оспорює факт отримання грошей за спірну земельну ділянку. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_3 вважала її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню переважно із доводів за значених нею у відзиві на позовну заяву. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав. 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України договір за своєю правовою природою є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
За змістом частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, відповідно до частини 1 статті 237 ЦК України є представництвом, яке виникає, зокрема на підставі договору.
За договором доручення одна сторона (повірений) згідно з частиною 1 статті 1000 ЦК України зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. У цьому разі, правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_2 на підставі державного акту серії ЯГ №586935 від 16 серпня 2006 року належала на праві власності земельна ділянка, площею 3,33га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великомечетнянської сільської ради Кривоозерського (Первомайського) району Миколаївської області (а.с.10).
7 грудня 2006 року ОСОБА_2 видана довіреність, якою вона уповноважила ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТОВ «Агрофірма Корнацьких» ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , кожного окремо, представляти її інтереси у всіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з питання вчинення від її імені правочинів щодо розпорядження нерухомим майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилось, зокрема договорів купівлі-продажу, міни, застави тощо, ведення від її імені спадкових справ на майно померлих, представляти її інтереси в судових установах будь-якої інстанції, оскаржувати дії посадових осіб тощо (а.с.27). Строк дії довіреності визначено до її припинення. 
За твердженнями ОСОБА_2 , від імені якої діє представник, повіреному під час видачі нею довіреності у 2006 році передано оригінали правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку (а.с.79, 82-83, 148).
В подальшому, 5 жовтня 2023 року між позивачкою ОСОБА_2 , від імені якої діяв відповідач ОСОБА_4 на підставі виданої нею довіреності, та відповідачкою ОСОБА_3 , від імені якої діяв повірений ОСОБА_8 теж на підставі виданої відповідачкою довіреності, укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки із кадастровим номером 4823981000:02:000:1649 із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,33 га, що розташована за адресою Миколаївська область, Кривоозерський район, Великомечетнянська сільська рада (а.с.20-22). 
Продаж вчинено за 125 000 грн, які перераховані повіреному продавця ОСОБА_4 на підставі платіжної інструкції від 5 жовтня 2023 року (а.с.20-22, 39).
Договір зареєстровано в реєстрі за №1308 та посвідчено приватною нотаріускою Рохмановою О. В.( а.с.21-22). 
Відомості про перехід права власності від попередньої власниці ОСОБА_2 до нової власниці ОСОБА_3 зареєстровано у відповідному реєстрі речових прав на нерухоме майно 5 жовтня 2023 року (а.с.11).
Таким чином та з урахуванням того, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації (частина 3 статті 640 ЦК України), судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка, яка належала на праві власності позивачки ОСОБА_2 , відчужена на користь відповідачки ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору та шляхом реєстрації права власності відповідачки у відповідному реєстрі. А отже відповідачкою ОСОБА_3 набуто право власності на спірну ділянку в порядку укладення правочину. 
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Сам правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлені законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). 
За таких обставин є встановленим, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено між учасниками справи відповідно до глави 20 ЗК України та глави 54 ЦК України. Правочин посвідчено нотаріально та проведена його подальша державна реєстрація, а також реєстрація речових прав власниці на набуту нею земельну ділянку, а тому згідно до статті 204 ЦК України договір купівлі-продажу землі, укладений 5 жовтня 2023 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 є правомірним. Тому презумпція правомірності цього договору може бути спростована виключно в порядку його оспорювання при визнанні його недійсним в судовому порядку, так як недійсність такого виду правочинів на час його укладання прямо законом не встановлена (нікчемність).
З огляду на це позивачкою ОСОБА_2 подано позов про оспорювання правомірності правочину з відчуження належної їй земельної ділянки і заявлено дві підстави для визнання його недійсним, як: з підстав, передбачених статтею 228 ЦК України та пунктом 15 Перехідних положень ЗК України, так і у зв`язку з недобросовісною поведінкою представника власниці та вчинення ним угоди з перевищенням повноважень, визначених йому за довіреністю,  тобто укладення угоди з порушенням вимог статей 215, 203, 238 ЦК України. 
Відповідно до вимог частини 1 статті 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення та лише щодо тих правочинів, право на вчинення яких за частиною 1 статті 238 ЦК України має особа, яку він представляє.
Частиною 3 статті 238 ЦК України визначається, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Зі змісту наявної у справі довіреності вбачається, що її видано 7 грудня 2006 року позивачкою ОСОБА_2 добровільно, без будь-якого примусу з розумінням своїх дій на підставі договору доручення, укладеного з повіреними в усній формі, за якою нею уповноважено декілька осіб, кожну окремо, в тому числі, уповноважено відповідача ОСОБА_4 представляти її інтереси та вчиняти від її імені правочини щодо розпорядження всім її нерухомим майном (а.с.54). 
Обмежень щодо укладення правочинів стосовно нерухомого майна або його переліку, в тому числі в порядку укладення договорів купівлі-продажу, визначення ціни цього майна тощо, виданою ОСОБА_2 та посвідченою нотаріально довіреністю не встановлено.
Договір доручення та видана на його підставі довіреність позивачкою не оспорені та не скасовані. Сторони договору доручення (довірителька та її повірений) від договору або виконання за ними повноважень протягом строку їх дії не відмовилися, внаслідок чого підстави для припинення договору доручення або представництва за довіреністю відповідно до статей 248 та 1008- 1009 ЦК України не виникли, і як наслідок вимагали від сторін цього договору належного виконання повноважень, що були передані позивачкою відповідачу.
Тому під час укладення договору купівлі-продажу від імені позивачки відповідачем ОСОБА_4 здійснено представництво її інтересів у відповідності до особистого права позивачки на розпорядження належним їй нерухомим майном, яким, в розумінні статей 181, 190 ЦК України, є належна їй на праві власності земельна ділянка, та без перевищення наданих йому повноважень, які чітко та конкретно визначені самою позивачкою у змісті складеної нею довіреності, тобто у відповідності до її вільного волевиявлення за частиною 3 статті 203 ЦК України. 
За такого посилання представника позивачки на нікчемність довіреності, яка є недійсною в силу закону з моменту її видачі на час заборони вчиняти угоди з продажу землі сільськогосподарського призначення, не є слушним, оскільки, по-перше, позивачкою видана довіреність на право розпорядження від її імені усім належним їй майном, заборона на розпорядження яким на час видачі та оформлення довіреності законодавством не встановлено; по-друге, довіреність видана на необмежений строк до моменту її припинення; по-третє, повіреним вчинено від імені довірительки угоду з відчуження належного їй нерухомого майна – землі станом на час змін, які відбулися у законодавстві, з наданням фізичним особам права на розпорядження належними їм земельними ділянками сільськогосподарського призначення; і по-четверте, видана позивачкою довіреність не мала обмежень для повіреного стосовно укладення договору купівлі-продажу щодо нерухомого майна, зокрема і відносно належної їй земельної ділянки на період зняття обмеження з розпорядження цим майном. 
Втім, зазначаючи про встановлення нікчемності виданою нею довіреності (за її недійсністю, що встановлена в законі, а саме у пункті 15 Перехідних положень ЗК України), позивачка вважала можливим визнати недійсним правочин з купівлі-продажу належної їй земельної ділянки у судовому порядку, тобто пред`явила вимогу про оспорювання правомірного, у розумінні закону, правочину, але у відповідності до положень статті 228 ЦК України.
Так, за змістом пункту 15 Перехідних положень ЗК України (в редакції 2001 року станом на час видачі довіреності) визначається, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої абзацом першим цього пункту, в частині відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв), а так само в частині передачі прав на відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). 
В подальшому до положень цього пункту 15 Перехідних положень ( в редакції чинної на момент укладення угоди) Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення», що набрав чинності з 1 липня 2021 року, внесені зміни, а саме визначено, що до 1 січня 2024 року: а) загальна площа земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власності громадянина України не може перевищувати ста гектарів. Зазначене обмеження не поширюється на земельні ділянки, набуті у власність громадянином до набрання чинності цим підпунктом; б) забороняється купівля-продаж або відчуження в інший спосіб на користь юридичних осіб земельних ділянок, які перебувають у приватній власності і віднесені до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім переходу до банків права власності на земельні ділянки як предмет застави, передачі земельних ділянок у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та відчуження земельних ділянок для суспільних потреб. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої цим підпунктом, у частині їх купівлі-продажу та відчуження в інший спосіб на користь юридичних осіб, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на користь юридичних осіб на майбутнє (у тому числі укладення попередніх договорів), є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).
Тобто в період з грудня 2006 року по червень 2021 року включно законодавцем були встановлені обмеження для фізичних осіб з розпорядження належними їм на праві власності земельними ділянками сільськогосподарського призначення, внаслідок чого усі угоди, зокрема і довіреності, які видані протягом цього часу на підставі договорів доручення, в частині відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв), а так само в частині передачі прав на відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє визнаються недійсними з моменту їх укладення (посвідчення), тобто такі правочини протягом цього часу є нікчемними у відповідності до закону, внаслідок чого оспорювання їх недійсності в судовому порядку не вимагається. 
В той же час у справі встановлено, що довіреність видана позивачкою за її власним волевиявленням на безумовне розпорядження усім належним їй нерухомим майном, без посилання на відчуження земельної ділянки або в частині передачі прав на її відчуження. Недійсність довіреності на розпорядження усім нерухомим майном на час її видачі не встановлена жодним законом, внаслідок чого такий правочин є оспорюваним. Втім, презумпція цього правочину позивачкою протягом строку дії довіреності не спростована у відповідному порядку. За такого мотиви її видачі для оспорюваного правочину, за його презумпцією, значення не мають, як то через прояв особистої ініціативи довірительки або отримання відповідної грошової компенсації.
За цих обставин має значення лише використання повіреним права на відчуження належного позивачці нерухомого майна, яким є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, задля виконання своїх повноважень через укладення договору купівлі-продажу із сторонньою особою в період змін, які внесені до пункту 15 Перехідних положень ЗК України, та які дозволили фізичним особам реалізувати своє право на відчуження належного їй майна.
Тобто договір купівлі-продажу укладено в період відсутності заборони, що містилася в законі, тобто в силу закону цей правочин є правомірним і тому його дійсність може бути оспорена зацікавленою особою лише в судовому порядку. 
Разом з тим, подав позов про його недійсність, позивачка та її представник посилалися одночасно і на положення статті 228 ЦК України.
Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (недійсність якого встановлена законом, частина друга статті 215 ЦК України). 
Тобто в порядку зазначеної норми права правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок.
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Отже, правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним в силу закону, що регулює такий порядок. 
В той же час нікчемність договору купівлі-продажу, оспорюваного позивачкою, судом першої інстанції не встановлена правильно, бо цей правочин, що спрямований на відчуження нерухомого майна - землі, належної приватної особі, вчинено на підставі її особистого розпорядження, без примусу та за відсутністю заборон на його здійснення, що були б закріплені на час укладення угоди в публічно-правових нормативних актах держави, які визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави.  
Таким чином, на переконання колегії суддів, підстав для визнання угоди купівлі-продажу недійсною в судовому порядку відповідно до положень статті 228 ЦК України немає.
Крім того, слід звернути увагу на додаткові доводи позивачки та її представника щодо недобросовісної поведінки її повіреного, направленої на відчуження належного їй майна на користь відповідачки ОСОБА_3 , яка теж не може бути визнана добросовісною набувачкою цього майна, оскільки на думку позивачки її дії теж не відповідають цим критеріям.
Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За статтею 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Тобто для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
Як зазначено у постановах Верховного Суду України: від 15 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів позивачки.
У статті 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
За наведеного та аналізуючи положення частини 2 статті 13 ЦК України слід дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. При тому, що сам цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що сторона, яка зазначає про те, що повіреним сторони договір укладено в своїх інтересах або інтересах іншої особи, представником якої він є одночасно, чи з перевищенням повноважень або внаслідок зловмисної домовленості між представниками учасників правочину, має надати суду беззаперечні докази такої поведінки чи зловмисних дій представників сторін правочину, зокрема її повіреного, з огляду на чинність довіреності та повноважень повіреного за не скасованою та виданою довірителькою за своєю волею довіреності. 
За змістом частин 2 і 3 статті 12 ЦПК України здійснення всіх процесуальних прав і обов`язків, передбачених законом, учасниками справи відбувається за рівних прав. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Предметом доказування у справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При тому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5 і 6 статті 81 ЦПК України).
Таким чином, у випадку якщо сторона, яка зазначає про те, що договір укладено за проявом недобросовісної поведінки її повіреного та набувачки майна, на підтвердження таких обставин справи, які входять до предмету доказування, повинна надати належні та допустимі докази, а не посилатися лише на інтерв`ю в засобах масової інформації та наукові статті, які є гіпотезою та ґрунтуються, як на вірогідності доказів, так і на припущеннях, а тому не входять до предмету доказування у цій конкретній справі.
Тобто сторона не може ґрунтувати доказування наведених нею обставин справи на припущеннях, для перевірки яких перекласти тягар надання доказів на іншу сторону.
За наведеного, колегія суддів погоджується з правильними та обґрунтованими висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову за вимогами ОСОБА_2 , через відсутність у неї права на отримання у судовому порядку захисту у спірних правовідносинах за відсутності ознак нікчемності або недійсності оспорюваного нею правочину, який укладено повіреним на виконання покладених на нього повноважень, в їх межах, та відповідно до вільного волевиявлення позивачки, як власниці майна, що не порушило публічний порядок та не суперечить інтересам держави, суспільства та приватним інтересам ОСОБА_2 , а також не є проявом недобросовісної поведінки повіреного та набувачки майна.
Тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного позивачкою судового рішення, висновки в якому зроблені відповідно до норм законодавства, а також відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи, тоді як позивачкою не доведено порушення судом норм матеріального і процесуального права та не спростовано відповідні висновки.
Інші доводи апеляційної скарги позивачки та її представника зводяться до помилкового розуміння норм процесуального та матеріального права, переоцінки обставин, правильно встановлених та оцінених судом першої інстанції, і на законність судового рішення у справі не впливають.
За таких обставин, і відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана від її імені адвокатом Кравченком Олександром Сергійовичем, залишити без задоволення, а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуюча       О. О. Ямкова

Судді        Т. В Крамаренко 

О. В. Локтіонова