Ухвала

27 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 766/5845/25 
провадження № 61-3564ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до 1 Державного пожежно-рятувального загону Головного Управління Державної Служби України з надзвичайних ситуацій у Херсонській області (пожежно-рятувальний підрозділ 5 ДПРЧ (селище Білозерка) про визнання бездіяльності незаконною, відшкодування майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 році ОСОБА_1 звернулась з позовною заявою до 1 Державного пожежно-рятувального загону Головного Управління Державної Служби України з надзвичайних ситуацій у Херсонській області (далі - 1 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Херсонській області) про визнання бездіяльності незаконною та відшкодування майнової шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 07 травня 2024 року о 06.30 відбувся обстріл с. Кізомис, Білозерської селищної громади Херсонського району, Херсонської області, внаслідок якого розпочалось загорання належного позивачці житлового будинку. 

В період з 7.30 ранку до 14.57 годин 07 травня 2024 року ОСОБА_1 та її батько телефонували на номери 101, 112, повідомляючи про пожежу, з`ясовуючи причини не прибуття пожежників, однак пожежно-рятувальний підрозділ ДСНС так і не прибув, гасіння пожежі не здійснив, у зв`язку із чим об`єкт приватної власності позивача горів до 10.00 години 08 травня 2024 року та був знищений. Заподіяння майнової шкоди пожежно-рятувальним підрозділом 5 ДПРЧ (селища Білозерка) 1 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Херсонській області позивачка вбачала у бездіяльності відповідача, не виконання своїх обов`язків по гасінню пожежі 07 травня 2024 року та не прибуття на місце події 08 травня 2024 року.

Позивачка зазначала на відсутності реальних перешкод для прибуття пожежного підрозділу за місцем виникнення пожежі, необмеженість руху транспорту до с. Кізомис, Білозерської селищної громади та по його території 07 травня 2024 року, що підтверджується листами відділення поліції та транспортного перевізника. Вважає безпідставними твердження відповідача щодо необхідності перебування пожежно-рятувального підрозділу в укритті й повернення до місця дислокації, без прибуття на місце події й оцінки ситуації на ній у встановленому порядку.

На підтвердження заподіяння їй майнової шкоди позивачка посилалася на висновок експертизи.

ОСОБА_1 просила:
визнати незаконною бездіяльність 1 ДПРЗ ГУДСНС України у Херсонській області, яка полягає в не забезпеченні гасіння 07 травня 2024 року пожежі, за адресою: будинок АДРЕСА_1 ;
стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду у розмірі 11 136 686,00 грн та судові витрати.

Рішенням Херсонського міського суду від 20 листопада 2025 року у складі судді: Кузьміної О. І.;
позов ОСОБА_1 задоволено частково:
визнано незаконною бездіяльність 1 1 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Херсонській області, яка полягає в незабезпеченні гасіння 07 травня 2024 року пожежі, за адресою: будинок АДРЕСА_1 ;
в іншій частині вимог ОСОБА_1 відмовлено; 
вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовану тим, що: 
у пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування;
позивач обґрунтував підстави завдання майнової шкоди відповідачем незаконною бездіяльністю, а отже оцінюванню підлягають дії відповідача з позиції їх відповідності вимогам закону, достатності і вчасності та їх безпосередній зв`язок із шкодою, котра завдана майну позивача;
при частковому задоволенні позовних вимог про визнання незаконною бездіяльності відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство та Статут дій органів управління та підрозділів Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту під час гасіння пожеж, що затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26 квітня 2018 року № 340 (далі - Статут) не місять у собі положень, які б дозволяли не реагувати на пожежу через безпекову ситуацію та навпаки встановлюють чіткий алгоритм дій для забезпечення подолання такої, адже за своєю суттю відсутність реагування суперечитиме створеній системі цивільного захисту України - функцією держави і створених нею органів, спрямованих на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій;
07 травня 2024 року мала місце пожежа на об`єкті приватної власності позивача і про яку повідомлено оперативно-координаційному центру Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій об 7.30 ранку та відсутність її гасіння через неприбуття відповідача на місце події. При цьому, суд критично оцінив посилання відповідача на складну безпекову ситуацію 07 травня 2024 року, яка обґрунтовано перешкоджала прибуттю пожежного підрозділу до місця події для гасіння пожежі і фіксації її наслідків 07 травня 2024 року та 08 травня 2024 року, як то обставини, що можуть розцінюватись як пряма загроза життю особового складу, в тому числі небезпеку прямування обраним відповідачем маршрутом до місця події протягом 07 травня 2024 року, прибуття на місце події 08 травня 2024 року для належної фіксації події. Оскільки за змістом листів Комендатури Херсонської області від 20 липня 2024 року та ВЧ- НОМЕР_1 від 22 липня 2024 року не встановлюється наявність перешкод для пересування підрозділу обраним маршрутом до місця події до об`єкту позивача, листи містять узагальнену інформацію про обстріли с. Кізомис, його околиць, с. Велетенське без зазначення конкретних маршрутів, вулиць, об`єктів обстрілу, тощо. За повідомленими відповідачем відомостями, 07 травня 2024 року об 11 год. 20 хв., підрозділ ГУ ДСНС зупинений на шляху слідування до місця пожежі поблизу с. Новодмитрівка, а о 13 год. 03 хв. підрозділ повернутий до місця постійної дислокації через оголошення сигналу «Повітряна тривога», інших виїздів 07 травня 2024 року не відбулось, що дає підстави для висновків про наявність в поведінці відповідача протиправної бездіяльності;
причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Суд із доказів позивача не встановив, що завдане руйнування майна перебуває в прямому причинному зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача. Так, обставина завданих пошкоджень об`єкту приватної власності саме через пожежу наданим експертним дослідженням не встановлюється як і безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння матеріальної шкоди. Звіт про причину пожежі, яка виникла, технічні висновки, які б дозволяли встановити обставини знищення будинку, зокрема пожежею, її обсягів, осередку загорання, тощо, відсутні. Натомість, акт про пожежу від 08.05.2024 року та наданий експертний висновок не підтверджують наявність вини відповідача у завданні матеріальної шкоди об`єкту позивача, оскільки містять лише інформацію щодо факту пожежі, обсягу пошкоджень без встановлення джерел їх завдання, їх ймовірної причини. За таких обставин, зважаючи на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про наявність незаконної бездіяльності з боку 1 ДПРЗ ГУДСНС України у Херсонській області, яка полягає в незабезпеченні гасіння 07 травня 2024 року пожежі на об`єкті позивача, у зв`язку із чим, вимоги позивача в цій частині позовних вимог підлягають задоволенню судом. Стосовно вимог позивача щодо відшкодування майнової шкоди, вони не підлягають задоволенню судом, оскільки позивачем не надано будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів доведеності причинно-наслідкового зв`язку бездіяльності відповідача із завданою матеріальною шкодою позивачу.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року:
апеляційну скаргу 1 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Херсонській області задоволено:
рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20 листопада 2025 року у частині задоволення позову про визнання незаконною бездіяльність 1 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Херсонській області, яка полягає в незабезпеченні гасіння 07 травня 2024 року пожежі, за адресою: будинок АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги;
вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
рішення суду першої інстанції оскаржене відповідачем 1 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Херсонській області в частині задоволених вимог про визнання незаконною бездіяльності відповідача, яка полягає в незабезпеченні гасіння 07 травня 2024 року пожежі, за адресою: будинок АДРЕСА_1 ;
при скасуванні рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що системний аналіз законодавчо регламентованих дій підрозділів ДСНС у особливій ситуації у населених пунктах та на територіях, що потрапляють у зону артилерійських обстрілів, ракетних та авіаційних ударів, ударів безпілотних літальних апаратів, ударів реактивними системами залпового вогню під час збройної агресії, до яких відноситься с. Кізомис Білозерського району Херсонської області, як і Білозерська ОТГ, дає підстави дійти висновку, що реагування на пожежі підрозділами ДСНС здійснюється за умови відсутності загрози життю і здоров`ю особового складу та інформації про загрозу життю і здоров`ю населення;
судом встановлено, що підрозділи відповідача 07 травня 2024 року діяли відповідно до приписів Статуту, о 08:42 направивши автомобіль оперативно-координаційного центру Головного управління для проведення розвідки пожежі, встановлення безпечного маршруту слідування пожежно-рятувального підрозділу (броньований автомобіль без кольорографічного маркування спеціалізованого автотранспорту), о 10:55 - на місце події направлений пожежно-рятувальний підрозділ 5 ДПРЧ 1 ДПР, які через загрозу застосування ударних БПЛА та постійних обстрілів зупинені на маршруті; об 11:27 - автомобіль оперативно-координаційного центру Головного управління направлений до місця постійної дислокації; о 13:03 - пожежно-рятувальний підрозділ 5 ДПРЧ 1 ДПРЗ повернутий в частину в зв`язку з повітряною тривогою;
ураховуючи, що відповідач володів інформацією із місця пожежі про те, що загрози життю і здоров`ю громадян не існує, і докази наявності такої у матеріалах справи відсутні, натомість, керуючись інформацією СОУ, що підтверджується листами Комендатури Херсонської області від 20 липня 2024 року вх. № 07 та військової частини НОМЕР_1 МОУ від 22 липня 2024 року № 1431/5547 про підвищену активність ворожих обстрілів Білозерської ОТГ та складну безпекову ситуацію, не лише на місці пожежі, а і на маршрутах під`їзду до неї, останнім прийнято рішення у межах дискреційних повноважень про повернення підрозділів ДСНС на місце дислокації;
інформація, зазначена у листах Комендатури Херсонської області від 20 липня 2024 року вх. № 07 та військової частини НОМЕР_1 МОУ від 22 липня 2024 року № 1431/5547 свідчить про підвищену активність ворожих обстрілів Білозерської ОТГ та складну безпекову ситуацію і після 13.00 год 07 травня 2024 року впродовж доби, загрозу життю і здоров`ю особового складу підрозділів ДСНС та неможливості гасіння пожежі на об`єкті нерухомості, що належить позивачу;
з огляду на зазначене, колегія суддів не погодилась з висновком суду про наявність незаконної бездіяльності відповідача, яка полягає в незабезпеченні гасіння 07 травня 2024 року пожежі на об`єкті приватної власності позивача;
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (Постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18). Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права. Предметом спору у даній справі є суб`єктивне право позивача на відшкодування майнової шкоди, заподіяної знищенням належного їй нерухомого майна, а визнання незаконними (протиправними) дій відповідача є складовою цивільного правопорушення винної особи. Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність вини відповідача, відсутність юридичного складу цивільного правопорушення, і рішення суду в зазначеній частині не оскаржується. З огляду на зазначене, саме по собі визнання незаконними дій (бездіяльності) відповідача не призведе до відновлення порушеного права позивача - відшкодування майнової шкоди. В Україні існує позасудовий механізм отримання компенсації за майно, знищене або пошкоджене внаслідок бойових дій, який передбачає подання заяви власником майна через мобільний застосунок «Дія» та отримання компенсації від держави.

ОСОБА_1 17 березня 2026 року через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Херсонського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року (повне судове рішення складено 16 лютого 2026 року).

Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 24 березня 2026року ці недоліки було усунуто та надано уточнену касаційну скаргу, у якій  ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1  однією з підстав касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження судового рішення, ОСОБА_1 вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах пункту 9 частини першої статті 7 Кодексу цивільного захисту України та пункту 37 частини першої статті 2 Кодексу цивільного захисту України, а саме щодо меж застосування принципу виправданого ризику, обсягу обов`язку підрозділів ДСНС реагувати на надзвичайну ситуацію в умовах воєнного стану та допустимості повної відмови від реагування з мотивів небезпеки для особового складу. Кодекс цивільного захисту України дійсно закріплює принцип виправданого ризику та визначає реагування на надзвичайні ситуації і ліквідацію їх наслідків як скоординовані дії, спрямовані, серед іншого, на рятування населення і майна та мінімізацію наслідків надзвичайної ситуації. У даній справі необхідне формування єдиної правозастосовчої практики Верховного Суду щодо того, чи допускають положення Кодексу цивільного захисту України повну відмову підрозділу ДСНС від реагування на надзвичайну ситуацію в умовах воєнного стану, які саме докази є належними і достатніми для підтвердження реальності загрози життю особового складу, а також де проходить межа між забезпеченням безпеки особового складу і невиконанням обов`язку щодо реагування на надзвичайну ситуацію. Окремо слід зазначити, що у цій справі відсутній висновок Верховного Суду і щодо питання застосування норм матеріального права у правовідносинах, де майнова шкода завдана не лише безпосереднім первинним чинником - воєнними діями, а й подальшою бездіяльністю уповноваженого органу, який, будучи повідомленим про небезпеку, не вжив своєчасних, належних і достатніх заходів для мінімізації збитків. Така правова проблема має самостійне значення для правильного вирішення спору.

Касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). 

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Касаційний суд вже вказував, що у разі касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 18 серпня 2021 року в справі № 759/4747/16-ц (провадження № 61-4673св20)).

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначення в уточненій касаційній скарзі про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики Верховного Суду щодо того, чи допускають положення Кодексу цивільного захисту України (пункт 9 частини першої статті 7 Кодексу цивільного захисту України та пункт 37 частини першої статті 2 Кодексу цивільного захисту України) повну відмову підрозділу ДСНС від реагування на надзвичайну ситуацію в умовах воєнного стану, які саме докази є належними і достатніми для підтвердження реальності загрози життю особового складу необґрунтоване, оскільки  ОСОБА_1 не обґрунтовано неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права та власне необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цих норми для правильного вирішення справи, а тому не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року в частині підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат