ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4875/26 Справа № 187/1432/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Пищиди М.М.
суддів: Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю. 
за участю секретаря судового засідання – Літвінова І.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначило, 22.12.2021 року ОСОБА_1 уклав з АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № KZBVA100000699 на суму 184 197,29 грн, строком до 22.12.2026 року.
Через невиконання умов кредиту за ОСОБА_1 мається заборгованість, яка станом на 16.07.2025 року становить 176327,43 грн, та складається з: 172340,78 грн – заборгованості за тілом кредиту; 3986,65 грн – заборгованості по відсоткам за користування кредитом.
Враховуючи вищевикладене просило суд: стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ “Приват банк” заборгованість за кредитним договором у розмірі 176 327,43грн, яка складається з 172340,78 грн – заборгованості за тілом кредиту; 3986,65 грн – заборгованості по відсоткам за користування кредитом.
Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2025 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № KZBVA100000699 від 22.12.2021 року, яка становить 176 327,43 грн, яка складається з: 172340,78 грн – заборгованості за тілом кредиту; 3986,65 грн – заборгованості по відсоткам за користування кредитом.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та вважає, що висновки викладені в судовому рішенні не відповідають дійсним обставинам справи.
З урахуванням викладеного, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Судом встановлено, що 22.12.2021 року ОСОБА_1 уклав з АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № KZBVA100000699 на суму 184197,30 грн, з процентною ставкою 2,5 % річних від суми заборгованості за тілом кредиту, при цьому розмір реальної процентної ставки за користування кредитом складає 23,27 % річних, строком до 22.12.2026 року, який був наданий позичальнику для ознайомлення в письмовому вигляді та підписаний ним власноручно.
Відповідно до підписаного кредитного договору сторони погодили графік щомісячних платежів та графік погашення кредиту, які ОСОБА_1 підписані власноручно (а.с. 30-33).
Крім цього, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 28.07.2022 року укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № KZBVA100000699 від 22.12.2021 року, якою сторони домовились, що сплата позичальником кредиту та відсотків за користування кредитом, нарахованих в період з 24.02.2022 року по 28.07.2022 року включно, а також інших платежів згідно договору здійснюється щомісячно ануїтетними платежами в розмірі, зазначеному відповідно до графіку погашення кредиту.
АТ КБ «ПриватБанк» надав, а позичальник ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 184197,30 грн, що підтверджується копією меморіального ордеру від 22.12.2021 року про перерахування коштів за авто згідно рахунку-фактури від 15.12.2021 року.
Також, боржнику ОСОБА_1 08.03.2023 року АТ КБ «ПриватБанк» направлено повідомлення-вимогу про усунення порушення неналежного виконання кредитного зобов`язання та про дострокове повернення споживчого кредиту в повному обсязі.
Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обгрунтованість позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
За правилами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦКУ країни, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення – під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним – не виникли.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Доводи апелянта про неукладеність кредитного договору з підстав неналежності підпису саме ОСОБА_1 апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 22.12.2021 року ОСОБА_1 уклав з АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № KZBVA100000699 на суму 184197, 30 грн, з процентною ставкою 2,5 % річних від суми заборгованості за тілом кредиту, при цьому розмір реальної процентної ставки за користування кредитом складає 23,27 % річних, строком до 22.12.2026 року. 
Вищезазначений договір підписано власноручно ОСОБА_1 . Скаржником до апеляційної скарги додано висновок експерта №188-26 за результатами проведення почеркознавчої експертизи у цивільній справі №187/802/23, в якому зазначено: “Підпис від імені ОСОБА_1 , який розміщений на третій сторінці оригіналу договору про надання кредиту №KZBVA100000699 від 22.12.2021 року, який наданий представником позивача — виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням справжньому його підпису”.
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що об`єктом дослідження підпису ОСОБА_1 була лише третя сторінка оригіналу договору про надання кредиту №KZBVA100000699 від 22.12.2021 року, що не спростовує підписання ОСОБА_1 інших сторінок вказаного договору.
Тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що кредитний договір є укладеним та між сторонами погоджено графік щомісячних платежів, та графік погашення кредиту.
Окрім того, статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.  Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа № 757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.
Твердження скаржника, що зазначену справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не приймав участі у розгляді справи та вважав, що розглядається справа за аналогічним позовом, яку вже було розглянуто судом у 2025 році тому не було надано додаткові докази, апеляційний суд відхиляє. 
Оскільки в матеріалах справи міститься заява відповідача по справі про ознайомлення з матеріалами справи від 13.11.2025 року. Також міститься поштове повідомлення про вручення ОСОБА_1 ухвали про відкриття провадження у справі 18.11.2025 року. Тобто, скаржник був повідомлений про розгляд справи та ознайомлений з позовними вимогами, проте відзив та докази своєї позиції до суду першої інстанції не надав.
Тому судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку зібраним доказам, вірно визначено закон, що регулює спірні правовідносини, відтак суд першої інстанції дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. 
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2025 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 17 червня 2026 року.
Повний текст постанови складено 18 червня 2026 року.

Судді