Справа № 688/5495/25
Провадження 2/681/309/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 року           м. Полонне     
Полонський районний суд Хмельницької області у складі: 
головуючого судді – Іллюка С.В., 
за участю секретаря судового засідання – Козюк Т.Р.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача - Полякова О.О., 
відповідача – ОСОБА_2 
представників служби у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради – Вощатиського О.О., Іваченко Н.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради об`єднаної територіальної громади, військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, 
в с т а н о в и в:
1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
 
У листопаді 2025 року адвокат Зачепіло З.Я. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері.
11.02.2026 позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокатка Зачепіло З.Я., подав суду уточнену позовну заяву (а.с. 32-34).
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.01.2022, від якого мають двох дітей, зокрема дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , остання є дитиною з інвалідністю, а її законним представником визначено батька. 
На момент подання позову та розгляду справи шлюб між сторонами розірвано рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області. 
Стверджує, що ОСОБА_1 повністю утримує та виховує дочку, яка зареєстрована та проживає разом з ним. Турбота батька проявляється щодня: він самостійно забезпечує належний догляд, піклується про її фізичний та психоемоційний стан з урахуванням особливих потреб, пов`язаних з інвалідністю, регулярно відвідує з донькою планові огляди у лікаря, оплачує лікування, ліки та медичні аналізи. Натомість мати дитини (відповідач) самоусунулась від виховання, не бере участі в утриманні спільної дитини, уникає контактів з нею, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не цікавиться її розвитком.
Щодо мети встановлення факту представник позивача вказує, що юридична фіксація факту самостійного виховання дитини необхідна позивачу для оформлення документів на отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним із батьків, а також для представництва її інтересів в організаціях, які при вчиненні реєстраційних дій вимагають згоди обох батьків. Крім того, встановлення цього факту необхідно ОСОБА_1 для реалізації права на звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати).
Обґрунтовуючи наявність спору про право та необхідність розгляду справи саме в порядку загального позовного, а не окремого провадження, представник позивача посилається на те, що сімейні обов`язки є невідчужуваними та тісно пов`язаними з особою. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком безпосередньо пов`язане з обставинами невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків та стосується зміни обсягу її сімейних прав. На переконання сторони позивача, між сторонами наявний спір про право – спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та ухилення від такого виховання. 
Оскільки вирішення цього питання безумовно впливає на права й інтереси самої дитини та може мати наслідком обмеження або припинення батьківських прав матері, такий факт не може встановлюватись у безспірному порядку, за домовленістю сторін або за правилами окремого провадження, адже існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Належним чином повідомлена відповідач у справі відзив на позов не подала. 
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Вказав, що з відповідачем домовився, що він повністю буде виховувати та утримувати доньку ОСОБА_4 . Своєю чергою ОСОБА_2 буде утримувати та виховувати іншу доньку. 
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі. Зазначила, що дійсно не бере участі у вихованні та утриманні спільної дочки і не заперечує, щоб суд встановив факт самостійного виховання дитини батьком. Зазначає, що не може доглядати за дитиною у зв`язку з проблемами зі здоров`ям, а також утримувати її оскільки має боргові зобов`язання за кредитами. 
Представники служби у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради об`єднаної територіальної громади при вирішенні позову покладались на розсуд суду. 
Військова частина НОМЕР_1 подала заяву про розгляд справ без їх участі, при вирішенні позову покладались на розсуд суду (а.с. 74-75). 
2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.
 
Позовна заява надійшла до Шепетівського міськрайонного суду 05.11.2025 (а.с. 1-3). 
 
Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 09.12.2025 справу передано за підсудністю до Полонського районного суду Хмельницької області (а.с. 22), яка надійшла 14.01.2026 (а.с. 24). 
Ухвалою суду від 02.02.2026 позовна заява залишена без руху (а.с. 28-29).
12.02.2026 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 45-46).
Ухвалою суду від 11.03.2026 залучено до участі у справі третіх осіб - службу у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради об`єднаної територіальної громади та військову частину НОМЕР_1 (а.с. 69).
23.03.2026 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 84). 

3. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
 
Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (актовий запис № 64 від 22.01.2022), позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 22.01.2022 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8). Реєстрацію шлюбу здійснено відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) .
Від цього шлюбу у сторін народилося двоє дітей. Зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому, згідно з яким 09.06.2022 складено відповідний актовий запис за № 1142 (а.с. 9).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася друга дочка – ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому, актовий запис № 1453 від 26.08.2023. Батьками дитини у свідоцтві вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 10). 
Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю. Цей факт підтверджується наявною у матеріалах справи копією посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого управлінням соціального захисту населення Хмельницької міської ради (а.с. 11). Зі змісту вказаного посвідчення вбачається, що на дитину з інвалідністю призначено державну соціальну допомогу, а її законним представником (одержувачем) визначено батька – ОСОБА_1 .
Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 15.07.2025 у справі № 689/1185/25 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 15). Це рішення суду набрало законної сили 15.08.2025. 
Згідно з витягом з реєстру територіальної громади № 2024/001655580 від 16.02.2024 (а.с. 7, зворот), позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Малолітня дитина ОСОБА_3 також зареєстрована та проживає разом з ним за вказаною адресою, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2025/007410646 від 04.06.2025 (а.с. 9, зворот). 
Водночас відповідач ОСОБА_2 , відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи № 484 від 17.03.2022, виданої виконавчим комітетом Полонської міської ради, та копії паспорта громадянина України (№ НОМЕР_6 ), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8, зворот).
На підтвердження того факту, що позивач самостійно, без участі матері, займається вихованням, утриманням та доглядом за дочкою, суду надано письмові докази, зокрема копію заяви свідка ОСОБА_6 (а.с. 37). У своїй заяві свідок письмово підтверджує, що батько ОСОБА_1 самостійно займається вихованням і доглядом своєї доньки ОСОБА_3 . Крім того, стороною позивача як доказ додано заяву сусідки ОСОБА_7 аналогічного змісту (а.с. 12).
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , які є військовослужбовцями та знайомі з позивачем по службі у Збройних Силах України вказали, що знають з його слів, що він самостійно виховує доньку ОСОБА_3 . Також вказали, що йому в цьому допомагає мати. Зазначили, що їм не відомо чи займається утриманням та вихованням доньки відповідач. 

4. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками та норми права, які застосував суд.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ (ст. 2 ЦПК України).
 
З огляду на те що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з твердженнями про невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків, що безпосередньо стосується зміни обсягу сімейних прав та впливає на інтереси самої дитини, суд погоджується з доводами позивача про те, що у даній справі наявний спір про право. Цей спір обґрунтовано підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Разом з тим, суд зазначає, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Суд бере до уваги, що відповідач визнала позов і не заперечує проти його задоволення. Проте, суд доходить висновку, що визнання позову не усуває предмет спору між сторонами. Попри те, що відповідач погоджується з позовними вимогами, вона не змінила свого фактичного ставлення до дитини, не відновила свою участь у її вихованні. Тому предмет спору зберігається, і суд зобов`язаний розглянути заявлені вимоги по суті та надати їм належну правову оцінку. Відтак, підстави для закриття провадження у справі відсутні.
Переходячи до вирішення спору по суті, суд керується наступним. 
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 
Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них. 
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі. Розірвання шлюбу та проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадків, передбачених законом).
Відповідно до ст. 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
З настанням певних юридичних фактів обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). 
Отже, для юридичного підтвердження того, що один з батьків «самостійно виховує» дитину, необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав іншого з батьків (матері) обмежується або припиняється у встановленому законом порядку.
Як неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (зокрема, у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22), Сімейним кодексом України не встановлено підстав добровільного припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Визначена ч.1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість добровільної відмови від обов`язку виховувати дитину. Лише в силу настання певних юридичних фактів, які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), особа втрачає батьківську правосуб`єктність, і такі обов`язки припиняються.
Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачами позовних вимог суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачами позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачами позову і продовжує судовий розгляд.
Оцінюючи визнання позову ОСОБА_2 , суд вважає, що таке визнання прямо суперечить імперативним приписам статті 15 СК України. 
Відповідач не може юридично «відмовитися» від свого статусу матері та обов`язків щодо виховання малолітньої дитини з інвалідністю шляхом процесуального визнання позову про встановлення факту.
Той факт, що мати тимчасово проживає окремо, самоусунулась від виховання або не надає фінансової допомоги, не знімає з неї законодавчо встановленого імперативного обов`язку брати участь у вихованні та утриманні дитини (ч. 2 ст. 157 СК України). Судом не встановлено обставин, які б беззаперечно свідчили про те, що мати дитини юридично позбавлена можливості здійснення своїх батьківських прав: вона не померла, не позбавлена батьківських прав, не визнана недієздатною чи безвісно відсутньою.
Надані позивачем докази (заяви свідків про те, що позивач самостійно доглядає за дитиною) підтверджують лише фактичний стан розподілу побутових обов`язків на цей час, але не є належними та достатніми доказами того, що існують незворотні правові обставини, за яких мати не здатна виконувати свої обов`язки або юридично їх позбавлена. Щобільше, суду не надано доказів, що позивач не звертався до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав чи стягнення аліментів, що є належними способами захисту прав дитини у разі ухилення одного з батьків від своїх обов`язків.
Підміна процедури позбавлення батьківських прав (з обов`язковою участю органу опіки та піклування) механізмом встановлення факту самостійного виховання, ще й за формальної згоди відповідача, є неприпустима.
Крім того, суд звертає увагу на таке.
Заявник як на підставу звернення до суду із цим позовом, серед іншого, зазначає реалізацію права на звільнення з військової служби під час мобілізації.
В судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд, зокрема, розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Проте, сам по собі факт проживання за однією адресою не може свідчити про перебування на утриманні.
До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18.04.2018 у справі №165/325/17, який відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховується при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Як суд вказував вище, правовідносини «утримання дітей», є предметом регулювання Сімейного кодексу України.
Статтею51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов’язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Тобто, Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.
Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.
Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК).
У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 КК України.
Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить.
Отже, аналізуючи викладене, суд доходить висновку, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.
Щодо долученої до матеріалів справи письмової заяви ОСОБА_7 (а.с. 12), суд зазначає, що вказана особа не допитувалась у судовому засіданні, не попереджалась про кримінальну відповідальність, вказаний документ не є належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст. 77, 78, 90 ЦПК України, а тому суд не бере цю заяву до уваги.
Оцінюючи усні показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , надані безпосередньо в судовому засіданні, суд вважає їх недостатніми для підтвердження заявлених позовних вимог.
Свідки зазначили, що про факт самостійного виховання позивачем доньки ОСОБА_3 їм відомо виключно зі слів самого позивача, з яким вони спільно проходять військову службу. Обставини щодо того, чи займається утриманням та вихованням доньки безпосередньо відповідач ОСОБА_2 , їм особисто не відомі.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 ЦПК України, не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Оскільки обізнаність свідків базується виключно на словах заінтересованої сторони (позивача), такі показання є похідними і не можуть слугувати самостійним та беззаперечним доказом відсутності участі матері у житті дитини. До того, свідки підтвердили, що у догляді за дитиною позивачу допомагає його матір. Це додатково спростовує твердження про те, що позивач здійснює догляд абсолютно одноосібно, та вказує на наявність підтримки членів сім`ї.
Суд також критично оцінює пояснення самих сторін у судовому засіданні. Позивач вказав, що вони з відповідачем домовились про розподіл дітей: він повністю утримує та виховує доньку ОСОБА_4 , а відповідач - іншу доньку. Своєю чергою, відповідач ОСОБА_2 , визнаючи позов, послалася на проблеми зі здоров`ям та наявність боргових зобов`язань за кредитами як на причину неможливості доглядати за дитиною.
Такі пояснення сторін беззаперечно свідчать про те, що між батьками є добровільна домовленість щодо фактичного розподілу обов`язків з утримання та виховання дітей. Однак тимчасові фінансові труднощі матері, стан її здоров`я чи добровільна домовленість батьків про те, з ким проживатиме дитина, жодним чином не свідчать про юридичне припинення обов`язків матері щодо дитини та не є правовою підставою для встановлення факту «самостійного виховання» у розумінні, що виключає матір із життя дитини в юридичному сенсі. Відмова від виконання батьківських обов`язків (навіть за згодою іншого з батьків) суперечить закону та моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 155 СК України).
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав добровільного припинення батьківських обов`язків, а невідчужуваність сімейних обов`язків унеможливлює відмову від них, суд, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, доходить висновку, що правові підстави для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_1 відсутні. 
Водночас суд звертає увагу на актуальну правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 16.03.2026 у справі № 487/11354/24. Касаційний цивільний суд наголосив, що саме по собі проживання матері окремо від дитини та її обмежена участь у вихованні не означає автоматичного усунення від виховання і не є достатньою підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком. Для задоволення позову необхідним є доведення обставин свідомого та умисного ухилення матері від виконання своїх обов`язків, а суду не надано жодних доказів того, що відповідач об`єктивно позбавлена можливості чи права брати участь у житті доньки.
Суд підкреслює, що відповідно до загальних засад цивільного судочинства, обов`язок доказування покладається на сторони, а судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Висновок суду про встановлення факту, що має юридичне значення, повинен базуватися на стандарті переконливості. Наявні у справі матеріали та пояснення сторін свідчать лише про добровільний розподіл побутових і фінансових ролей між колишнім подружжям на даний час, проте не є переконливим доказом повного і безповоротного припинення материнських обов`язків ОСОБА_2 .
Крім того, з огляду на висновки Верховного Суду у вищевказаній справі, суд зауважує, що заявлена позивачем мета встановлення факту (вирішення питання щодо проходження військової служби та звільнення з неї) не змінює та не знижує загального стандарту доказування у цивільному процесі. Сама лише необхідність отримання позивачем відповідного статусу для реалізації своїх прав за Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» не є самостійною підставою для задоволення позову за відсутності належних, допустимих і беззаперечних доказів фактичного самостійного виховання.
5. Розподіл судових витрат 
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 15, 141, 150, 157, 164 СК України, суд, 

у х в а л и в:
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради об`єднаної територіальної громади, військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; 
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_4 ). 
Треті особи: 
служба у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради об`єднаної територіальної громади, Код ЄДРПОУ 44527167, адреса: 30500, Хмельницька обл., м.Полонне, вул. Л. Українки, 114.
військова частина НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_5 . 
Повне рішення складено 05.06.2026. 
Суддя            Сергій ІЛЛЮК