Номер провадження: 22-ц/813/4757/26 
Справа № 947/35562/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С., 
за участю: 
секретаря Козлової В.А.,
представника ТОВ «ІК «Агросоюз-РП» - адвоката Грищенюка Д.І.,
представника ОСОБА_1 – адвоката Гніздовської І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Агросоюз-РП» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2025 року, ухваленого під головуванням судді Бескровного Я.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Агросоюз-РП», третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Віталій Олександрович, про визнання права власності та скасування арешту, 
встановив:

22.09.2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальність (далі – ТОВ) «Інвестиційна компанія «Агросоюз-РП», третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв В.О., про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 95,1 кв.м. та житловою площею 80,6 кв.м. та зняти арешт з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 95,1 кв.м. та житловою площею 80,6 кв.м., що належить йому на праві власності, накладений приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим В.О. постановою від 19.09.2022 року, реєстраційний номер обтяження 47895149.
Позов було вмотивовано тим, що під час шлюбу з ОСОБА_2 було набуто квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 95,1 кв.м. та житловою площею 80,6 кв.м., яка оформлена на дружину - ОСОБА_2 . 

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєвим В.О. від 19.09.2022 року було накладено арешт на цю квартиру, яка належить ОСОБА_2 . Вважає, що його права як співвласника за законом на квартиру порушені, тому позивач просив його позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2025 року позов ОСОБА_1 було задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 95,1 кв.м. та житловою площею 80,6 кв.м.
Знято арешт з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальної площею 95,1 кв.м. та житловою площею 80,6 кв.м., що належить ОСОБА_1 накладений приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим В.О. постановою від 19.09.2022 року, реєстраційний номер обтяження 47895149 (а.с.150-151).

В апеляційній скарзі ТОВ «Інвестиційна компанія «Агросоюз-РП» ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.158-162).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Гніздовська Г.М. просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.183-186).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні за участю з`явившихся учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи (а.с.210-212,215-216).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та скасовуючи арешт з 1/2 частини спірної квартири, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та позивачу ОСОБА_1 належить 1/2 частина спірної квартири. Крім того, накладення арешту на частку квартири, що належить позивачу та який не був учасником у справі № 711/9655/19 та не є боржником у виконавчому провадженні 69884480, порушує його права як власника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так згідно матеріалів справи, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.09.2021 року, залишеного без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 24.07.2024 року, у справі №711/9665/19 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Інвестиційна компанія «АГРОСОЮЗ-РП» 130 000,00 грн. боргу та 1 950,00 грн. судових витрат, а всього 131 950,00 грн. (а.с.16-18).
Постановою від 19.09.2022 року у рамках виконавчого провадження №69884480 приватним виконавцем Цинєвим В.О. винесені постанови про арешт майна боржника ОСОБА_2 , а саме: квартири АДРЕСА_1 , загально. площею 95,1 кв.м. та житловою площею 80,6 кв.м. та звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 (а.с.19-20).

Відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. 
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України.
Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17. а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.
Згідно з ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
За правилами ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстровано шлюбі (а.с.13).
Під час перебуванню у шлюбі ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2018 року придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . 
Згідно з п. 11  вказаного договору купівлі-продажу спірної квартири, придбання квартири вчинялось за письмовою заявою про згоду чоловіка покупця - ОСОБА_1 , тобто позивача у справі (а.с.14).
Отже, враховуючи, що спірна квартира придбана під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність задоволення позову в цій частині та визнав право власності на 1/2 частини спірної квартири за ОСОБА_1 . 

Зазначені обставини свідчать про те, що накладенням арешту на всю спірну квартиру без визначення частки боржника було порушено речове право власності ОСОБА_1 на належну йому 1/2 частину спірної квартири на праві спільної сумісної власності.

Крім того, ОСОБА_1 не є боржником у виконавчому провадженні № 69884480, відкритому на підставі виконавчого листа з виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 711/9665/19 про стягнення боргу з ОСОБА_2 , в рамках якого й було накладено арешт відповідною постановою приватним виконавцем Цинєвим В.О. Тобто арешт накладений і на частину квартири, яка належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 .
Більше того, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не був залучений в якості співвідповідача до розгляду справи № 711/9665/19, а тому він не є солідарним боржником у вказаному виконавчому провадженні.

Таким чином, внаслідок накладення арешту на спірну квартиру, було порушено право ОСОБА_1 як співвласника нерухомого майна, оскільки останній був позбавлений права розпорядження належної йому 1/2 частки спірної квартири. 

Заявник апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було проігноровано, що борг ОСОБА_2 виник через несплату заборгованості за кредитом для купівлі автомобіля, що був придбаний під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме 13.07.2017 року. Тобто, апелянт вважає, що вказаний договір було укладено в інтересах сім`ї. 

Посилання апелянта на те, що визнання ідеальної частки без виділу її в натурі не припиняє режим спільної сумісної власності щодо боргових зобов`язань і не є підставою для зняття арешту, який забезпечує виконання спільного боргу подружжя, також не заслуговує на увагу, оскільки, як вже зазначалось вище, позивач ОСОБА_1 не був учасником (співвідповідачем) у справі №711/9665/19, а також боржником у виконавчому провадженні 69884480 щодо виконання рішення суду від 24.09.2021 року.

Крім того, апелянт стверджує, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та штучним інструментом для блокування виконавчого провадження.

З цього приводу апеляційний суд зазначає, що порушення, на які посилається позивач у своєму позові, полягає в незаконному обтяженні арештом майна, що йому належить. 
Згідно ст. 73 СК України стягнення за зобов`язанням одного із подружжя може бути звернено лише на його особисте майно або виділену в натурі частку в спільному майні. 
Разом з тим, приватний виконавець, накладаючи арешт на всю спірну квартиру без виокремлення частки боржника, грубо порушив право позивача у розпорядженні належної йому частини спірної квартири.
В даному випадку, звертаючись із вказаним позовом до суду, позивач обрав ефективний спосіб захисту, а саме звернувся із позовом про визнання права власності на належну йому частину спірної квартири та усунення перешкоди у її здійсненні шляхом зняття арешту. Це не «штучний інструмент», як зазначає апелянт, а стандартний та безпосередній спосіб захисту речових прав, встановлений ст. 16 ЦК України та 391 ЦПК України. 
Отже метою, позовної заяви ОСОБА_1 є не ухилення від виконання судового рішення щодо стягнення заборгованості, виконання якого до нього відношення не має, як зазначає апелянт, а захист права власності позивача ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. 
Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилаються як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 
ухвалив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Агросоюз-РП» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Через перебування судді Громіка Р.Д. у відпустці, повне судове рішення складено 11.05.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева