Справа № 305/4664/25

Закарпатський апеляційний суд

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.05.2026 м. Ужгород

Суддя Закарпатського апеляційного суду Феєр І. С., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/37/26, за апеляційною скаргою захисника-адвоката Гудза Ю. Ю. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 20.01.2026. 
Цією постановою:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , тимчасово непрацюючого, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 01 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 665 грн 60 коп. судового збору.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 526647 від 29.11.2025 та постанови судді від 20.01.2026 вбачається, що ОСОБА_1 28.11.2025 о 23 год 37 хв, в м. Рахів по вул. Тараса Шевченка, Рахівського району Закарпатської області, керував автомобілем марки «Дейво Матіз», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушена координація рухів, почервоніння обличчя, не чітка розмова. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився. Таким чином, ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
В апеляційній скарзі захисник-адвокат Гудзь Ю. Ю. просить скасувати постанову суду від 20.01.2026, а провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Стверджує, що відмова від огляду на стан алкогольного сп`яніння є лише доказовою презумпцією, яка не є абсолютною і може бути спростована іншими доказами. У даній справі об`єктивний стан сп`яніння не встановлено жодним допустимим способом. Зокрема, не проведено жодного об`єктивного дослідження, яке б науково підтвердило наявність алкоголю в організмі ОСОБА_1 та його концентрацію. Єдині докази сп`яніння, це суб`єктивні висновки працівників поліції, зафіксовані у протоколі та рапорті. Ці ознаки можуть бути викликані іншими причинами, такими як втома, хвороба, емоційний стан, вживання лікарських засобів, що не спростовано. Презумпція сп`яніння через відмову від огляду не може бути застосована, оскільки сама процедура була ініційована з грубими 
-2-

порушеннями закону. Таким чином, факт сп`яніння залишився недоведеним. Зазначене вказує на упереджене ставлення працівників поліції до особи правопорушника та вказує на намір останніх скласти протокол за будь-яких умов. Суд першої інстанції неправомірно визнав відеозаписи допустимими доказами в справі, оскільки у матеріалах справи наявні шість окремих відефрагментів з суттєвими хронологічними розривами, що робить неможливим відтворення повної, непереривної картини подій. Надані відеозаписи не підтверджують склад правопорушення, а лише фіксують процедурні дії поліції, проведені з порушенням. У справі відсутній акт відсторонення від керування транспортним засобом, що свідчить про недотримання процедури на етапі, наступному після відмови. ОСОБА_1 не відмовлявся від огляду на місці, оскільки йому такий огляд не було запропоновано належним чином. Його слова про недовіру до «Драгера» та бажання пройти медичний огляд стосувалися вже наступного етапу, який так і не настав, оскільки поліція одразу перейшла до складання протоколу про відмову. Таким чином, суд першої інстанції припустився істотних процесуальних порушень, неправильно оцінив допустимість доказів, не перевірив їх достовірність та джерело походження, унаслідок чого дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КупАП. Зокрема, необґрунтовано були відхилені заявлені стороною захисту клопотання про визнання долучених доказів недопустимими та про закриття провадження у справі.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника-адвоката Гудза Ю. Ю., неявка яких з урахуванням положень ч. 6 ст. 294 КУпАП не перешкоджає її розгляду. При цьому, враховується те, що ОСОБА_1 та його захисник-адвокат Гудз Ю. Ю. належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, а розгляд справи вже відкладався за клопотаннями захисника-адвоката Гудза Ю. Ю., а саме: 23.02.2026.
Також, як вбачається з матеріалів справи, судове засідання в черговий раз було відкладено на 14.05.2026, про що учасники судового розгляду повідомлялись належним чином. 
Разом з тим, 14.05.2026 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи без його участі, а адвокатом Гудзом Ю. Ю. подано чергове клопотання про відкладення розгляду справи. Натомість, в супереч ч. 2 ст. 271 КупАП, якою зокрема передбачено, що до ордера адвокатом обов`язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката або обмеження його прав на вчинення окремих дій як захисника і витяг засвідчується підписами сторін, адвокатом Гудзом Ю. Ю. не надано. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження повноважень адвоката Гудза Ю. Ю., зокрема і щодо відкладення розгляду справи, до клопотання такі докази захисником долучені також не були. За таких обставин, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити повноваження адвоката або обмеження його прав на вчинення окремих дій як захисника. Таким чином, клопотання захисника-адвоката Гудза Ю. Ю. про відкладення розгляду справи, за наявності заяви особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 про розгляд справи без його участі, апеляційним судом відхиляється, як необгрунтоване. 
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 294 КУпАП апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду.
Також, апеляційний суд враховує, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух.
-3-

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Приймаючи рішення про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та його захисника-адвоката Гудза Ю. Ю. враховуються і вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, передбачені ч. 4 ст. 294 КУпАП, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип – верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, чи його захисника, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та його захисника – адвоката Гудза Ю. Ю., що не може розцінюватись як порушення їх прав, передбачених ст. 268, 271 КУпАП. 
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.
Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Згідно пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до підпункту а) пункту 2.9 Правил дорожнього руху України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Частиною 1 статті 130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, 
-4-

яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно пункту 6 розділу І Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним наказом МВС та МОЗ № 1452/735 від 09.11.2015 (далі Інструкція), огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі - спеціальні технічні засоби); лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).
Відповідно до пункту 7 вказаної Інструкції у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - заклад охорони здоров`я).
З матеріалів справи та досліджених доказів апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 28.11.2025 о 23 год 37 хв, в м. Рахів по вул. Тараса Шевченка, Рахівського району Закарпатської області, керував автомобілем марки «Дейво Матіз», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушена координація рухів, почервоніння обличчя, не чітка розмова. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився. Таким чином, ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, відповідальність за що передбачена за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Незважаючи на заперечення вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, його винуватість у вчиненні вказаного правопорушення, підтверджується сукупністю зібраних по справі, досліджених суддею місцевого суду та наведених у постанові доказів.
Зокрема, вина ОСОБА_1 стверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 526647 від 29.11.2025, яким зафіксовано обставини вчиненого правопорушення та який відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, як щодо змісту так і щодо форми; рапортом поліцейського Сокирлей Ф. Ф.; постановою серії ЕНА № 6243392 від 28.11.2025, якою на ОСОБА_1 накладено стягнення за вчинене ним адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, направленням ОСОБА_1 на огляд з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння; відеозаписом, на якому, зокрема, зафіксовано відмову водія від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки та у закладі охорони здоров`я. 
Оцінка доказів відповідно до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
Матеріали справи не містять доказів про порушення інспектором Рахівського РВП ГУ НП в Закарпатській області Кирлеєм Ф. Ф. вимог законодавства при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки поліцейським дотримані вимоги ч. 2 ст. 251, ст. 256, 265-2, 266, 268 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. Протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 526647 від 29.11.2025 складено відповідно до вимог встановлених ст. 256 цього Кодексу, уповноваженим на такі дії працівником поліції, у спосіб, з підстав та з дотриманням порядку, встановлених законом.

-5-

З установлених апеляційним судом обставин вбачається, що ОСОБА_1 після зупинки транспортного засобу відмовилася від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку. 
При цьому апеляційний суд враховує, що згідно п. 1.2 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, до ознак алкогольного сп`яніння, окрім інших, віднесено: почервоніння обличчя та очей, запах алкоголю з ротової порожнини, порушена координація рухів, нечітка розмова тобто ті ознаки, що мали місце у випадку зупинки водія ОСОБА_1 .
Враховуючи викладене в інспектора поліції були наявні всі підстави для ініціювання проведення огляду водія ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, від проходження якого останній відмовився, про що зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено даних, які би давали підстави вважати, що поліцейський Кирлей Ф. Ф., який склав щодо ОСОБА_1 протокол, був упереджений при його складанні, і що у нього були підстави для обмови ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху України та підстави для фальсифікації протоколу та доданих до нього матеріалів, а також даних про його зацікавленість у результатах розгляду справи, – на ці дані не вказується як в апеляційній скарзі.
Не встановлено апеляційним судом і обставин, які б свідчили про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів чи примусу, які призвели до відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння та підписання складених щодо нього матеріалів справи про адміністративне правопорушення.
Тому, апеляційний суд приходить до висновку про те, що поліцейський при виконанні своїх функціональних обов`язків та складанні відповідних документів діяв у межах наданих йому повноважень.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 , щодо якого були підстави вважати, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння, повинен був пройти відповідний огляд на стан такого сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу із використанням спеціальних технічних засобів, а у разі незгоди з його результатами, не пізніше 2-х годин з моменту встановлення підстав для його здійснення у присутності поліцейського у закладі охорони здоров`я, тому зазначена вище вимога поліцейського є законною і обґрунтованою, незалежно від причин, які стали підставою для зупинки транспортного засобу, ОСОБА_1 в усякому випадку не мав права ігнорувати вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України, так як будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання транспортних засобів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O’Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і 25624/02) у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні щодо ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього.
При розгляді справи цим доказам суд дав належну оцінку, а тому твердження в апеляційній скарзі про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи не знайшли свого підтвердження і такі апеляційним судом відхиляються. 

-6-

Апеляційний суд оглянув відеозапис долучений до протоколу про адміністративне правопорушення, з якого вбачається факт відмови ОСОБА_1 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння. Зокрема з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 не заперечив факт вживання алкоголю, вказавши, що вживав алкогольні напої учора. На неодноразові пропозиції працівників поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки або в закладі охорони здоров`я ОСОБА_1 відмовився.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що не було проведено жодного об`єктивного дослідження, яке б підтвердило наявність алкоголю в крові ОСОБА_1 , апеляційним судом визнаються необґрунтованими, оскільки останній відмовився від такого дослідження, що зафіксовано в протоколі про адміністративне правопорушення, від підпису якого ОСОБА_1 відмовився, скориставшись своїм правом передбаченим ст. 63 Конституції України та 268 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про те, що відеозапис, долучений до протоколу не є безперервним, оскільки складається з певних фрагментів з суттєвими розривами, апеляційний суд відхиляє з огляду на таке. 
Згідно пунктів 4, 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18.12.2018 № 1026, під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення. Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.
Розділом ІІІ вищевказаної Інструкції передбачено порядок застосування відеореєстраторів, встановлених на службових транспортних засобах, а саме: відеореєстратор може бути встановлений усередині салону службового транспортного засобу та/або зовні для максимальної фіксації навколишньої обстановки та/або внутрішньої частини салону в спосіб, що не заважає огляду водія; включення відеореєстратора здійснюється з моменту початку виконання службових обов`язків або спеціальної поліцейської операції, а відеозапис ведеться безперервно до її завершення, при цьому в процесі включення відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. Залежно від наявних режимів відеореєстратора та освітлення відеозапис здійснюється у відповідному режимі денної або нічної зйомки.
Той факт, що наявні в матеріалах справи відеозаписи є розділені на окремі файли, а відеофіксація не здійснювалася безперервно, не є підставою для закриття провадження по справі, оскільки цим відеозаписом чітко підтверджено, що мав місце факт порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, за що його було зупинено, і під час спілкування працівники поліції виявили у нього ознаки алкогольного сп`яніння та запропонували пройти відповідний огляд на місці зупинки або у медичному закладі, на що останній відмовився. Отже, підстав піддавати сумніву зміст даного відеозапису немає, а тому такі доводи апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані та безпідставні. 
-7-
У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для визнання недопустимим доказом відеозаписи з нагрудних камер поліцейських, оскільки такі відповідають вимогам п. 5 Інструкції про застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, затвердженої наказом МВС України № 1026 від 18.12.2018, згідно якого включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних із виникненням у поліцейського особистого приватного становища. Між тим, на відеозаписі відображено повну хронологію події, яка мала місце.
Частина 2 статті 30 Закону України «Про національну поліцію» визначає, що поліцейські можуть застосовувати превентивні заходи, до яких відповідно до ст. 31 цього Закону віднесено застосування засобів відеозапису.
Відеозапис віднесений ч. 1 ст. 251 КУпАП до джерел доказів. Таким чином, поліцейські, здійснюючи відеофіксацію правопорушення, діяли відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 Закону України «Про національну поліцію» та положень КУпАП.
Посилання в апеляційній скарзі на недопустимість відеозаписів з нагрудних камер поліцейських, як на неналежний доказ у зв`язку з тим, що вказаний запис є неповним, визнаються необґрунтованими, оскільки усі необхідні факти, які мають важливе значення при розгляді даної справи та з якими законодавство пов`язує настання відповідальності за вчинене правопорушення, чітко зафіксовані нагрудними камерами поліцейських та використані як доказ вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, яке ставиться йому за провину.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються, оскільки відповідно до приписів ст. 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, який оцінюється у сукупності з іншими доказами по справі, а обставини, що містяться на вказаному відеозаписі, повністю узгоджуються зі змістом обставин, викладених як у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 526647 від 29.11.2025, так і в долучених до нього доказах, а тому відсутні будь-які сумніви в належності та допустимості відеозапису.
Всупереч доводам сторони захисту, апеляційний суд вважає даний відеозапис належним та допустимим доказом у справі. 
Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутній акт відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки такі є безпідставними і жодним чином не спростовують факту відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння, який підтверджено іншими наявними у матеріалах справи і вищенаведеними доказами. 
Із врахування наведеного вище, не спростовують факту відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння та про порушення нею вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху України і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не довіряв приладу «Драгер», оскільки йому працівниками поліції пропонувалося пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння і в закладі охорони здоров`я. Натомість, ОСОБА_1 відмовився від огляду на стан алкогольного сп`яніння, як на місці зупинки так і в закладі охорони здоров`я, повідомивши, що наслідки такої відмови йому зрозумілі. 
З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суддею першої інстанції ОСОБА_1 обґрунтовано визнано винним у порушенні вимог, які передбачені пунктом 2.5 Правил дорожнього руху України, та вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення.
Обґрунтування вимог апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції законодавства при винесенні постанови, яке полягало у не з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не знайшло свого підтвердження при апеляційному перегляді.
-8-
Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззаперечну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставилось їй за провину.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та не являються підставами для скасування оскаржуваної постанови із закриттям провадження у справі, що дає обґрунтовані підстави вважати, що такі спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення.
Таким чином, обґрунтування вимог апеляційної скарги сторони захисту щодо порушення судом першої інстанції законодавства при винесенні постанови, яке полягало у не з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не знайшло свого підтвердження при апеляційному перегляді.
Також, судом першої інстанції з урахуванням вимог ст. 33 КУпАП, зокрема, характеру вчиненого правопорушення, особи порушника та обставин справи, правильно вирішено питання про кваліфікацію діянь ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на оди рік відповідно до санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що хоч і є суворим, проте безальтернативним видом стягнення.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції та вважає, що з урахуванням наведених обставин, допущене ОСОБА_1 порушення Правил дорожнього руху України є грубим та потенційно небезпечним як для самої особи, яка керує транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, так і для інших учасників дорожнього руху, тяжкість ймовірних наслідків.
При цьому у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008) Європейський суд вказав, що при призначенні покарання для того, щоб втручання (вилучення спеціального права) вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.
Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005), Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.
Враховуючи обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що накладене на ОСОБА_1 адміністративне стягнення відповідає характеру вчиненого правопорушення, призначене у межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому підстав для його зміни не вбачається.
Порушень вимог закону, які б ставили під сумнів доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та необґрунтованість накладеного на неї адміністративного стягнення, не вбачається, відтак постанова суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування немає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, і будь-яких клопотань із цього приводу не заявлено.

-9-

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника адвоката Гудза Ю. Ю. залишити без задоволення, а постанову судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 20.01.2026, щодо ОСОБА_4 , - без змін.
Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя