ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 212/3248/25
провадження № 61-12889св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  Бахмутська міська рада, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Бахмутської міської ради, Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення записів з держаних реєстрів

за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року у складі судді Чайкіна І. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Бондар Я. М., Остапенко В. О., 

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила зняти заборону відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та виключити з Державного реєстру заборони запису № 2202108.

Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_1 придбала нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .
З метою оформлення права на компенсацію внаслідок знищення/пошкодження квартири позивач звернулася до державного реєстратора, однак отримала відмову у зв`язку із наявним зареєстрованим обтяженням речових прав на квартиру. 
Відповідно до інформаційної довідки від 12 грудня 2024 року № 407888393 в архівних записах Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься реєстраційний номер обтяження № 2202108, згідно з яким 20 липня 2005 року реєстратором - Першою бахмутською нотаріальною конторою внесено інформацію про обтяження об`єкту - квартири АДРЕСА_1 , де власником зазначено ОСОБА_2 (колишній продавець за Договором купівлі-продажу квартири від 27 грудня 1999 року).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Покровський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області рішенням від 19 травня 2025 року позов задовольнив. Зняв заборону відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , та виключив із Державного реєстру заборони на відчуження майна запис реєстратора Першої бахмутської державної нотаріальної контори за реєстраційним номером 2202108 від 20 липня 2005 року (архівний номер: 3416480DONETSK1001, архівна дата: 17 жовтня 2001 року, дата виникнення: 26 серпня 1998 року, № реєстру: 294686-1092, внутр. № 7В0144322ВF22F305D28) про заборону відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач є добросовісний набувач спірної квартири, не має невиконаних зобов`язань перед АТ «Ощадбанк». 
ОСОБА_2 знятий з реєстрації за повідомленням про смерть особи територіального підрозділу ДМС 22 грудня 2020 року.

Короткий зміст постанови апеляційного суду 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 02 вересня 2025 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишив без задоволення, а рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 19 травня 2025 року - без змін. Стягнув із Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000,00 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 
ОСОБА_1 є добросовісний набувач права власності на спірну квартиру. На момент набуття у власність квартири позивач не знала і не могла знати про наявність обтяження на це майно.
АТ «Ощадбанк» тривалий час не вчиняв дій щодо звернення як до боржника ОСОБА_2 , так і до його спадкоємців, з вимогою про погашення заборгованості за кредитом. Сплив строків пред`явлення вимог до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями.

Короткий зміст касаційної скарги, відзиву на неї та їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, АТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 

Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 537/4905/15-ц, від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16, від 15 лютого 2023 року у справі № 164/1772/19, від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16143/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 911/1348/16, від 19 листопада 2020 року у справі № 910/21578/16, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 21 вересня 2022 року у справі № 381/1647/21, від 07 грудня 2022 року у справі № 298/825/16-ц.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 

ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором уклав із банком договір застави від 29 липня 1998 року, за умовами якого передав спірну квартиру АТ «Ощадбанк». 
Позичальник взяті на себе зобов`язання не виконав у зв`язку із чим обліковується заборгованість. Зняття заборони на відчуження нерухомого майна, встановленої відповідно до договору, можливо за умови надання безспірних доказів виконання зобов`язання. 
АТ «Ощадбанк» не був обізнаний про смерть позичальника ОСОБА_2 , та про цей факт дізнався в рамках розгляду справи № 212/3248/25. Кредитор відповідно до статті 1281 ЦК України пред`явив кредиторські вимоги до спадкоємців позичальника. 

Розмір заявлених витрат на правничу допомогу є значно завищеним та необґрунтованим. Відзив на апеляційну скаргу, в якому заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу банк отримав в день судового засідання, у зв`язку із чим він був позбавлений можливості надати свої заперечення та клопотання про зменшення судових витрат. 

В листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Деменкової Є. С. як представника ОСОБА_1 , мотивований законністю і обґрунтованістю судових рішень.

Скаржник не зазначив у чому полягає неправильність застосування норм права, та який саме висновок необхідно сформулювати або застосувати. Враховуючи ці обставини, а також те, що справа є незначної складності, касаційне провадження відкрито помилково. Відповідач був обізнаний про перехід права власності на нерухоме майно до позивача, та не спростував, що відчуження спірної квартири відбулось з відома та під керівництвом банку. 

АТ «Ощадбанк» надало суду копію договору застави № 192/02 від 29 липня 1998 року в нечитабельному вигляді. До договору застави банк надав письмову заборону нотаріуса, відповідно до якої накладено заборону на квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_3 . ОСОБА_1 не є майновим поручителем ОСОБА_2 , не є його спадкоємцем. 
Банк не надав належих доказів того, що він діє правомірно, не знімаючи майже 27 років заборону відчуження нерухомого майна, яка стосується іншої особи.
АТ «Ощадбанк» не подавало заяви про зменшення судових витрат. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

17 листопада 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
18 травня 1998 року між АТ «Ощадбанк» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір строком на 10 років на купівлю квартири. 

29 липня 1998 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір застави за № 192/2, відповідно до умов якого накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 (після перейменування -Бахмут).

27 грудня 1999 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . 

24 січня 2000 року ОСОБА_1 здійснила державну реєстрацію прав на нерухомість.

16 лютого 2000 року ОСОБА_1 зареєструвалася у вищевказаній квартирі.

У зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, на виконання розпорядження КМУ № 679-р від 02 серпня 2022 року «Про проведення обов`язкової евакуації населення Донецької області», активними бойовими діями в місті Бахмуті Донецької області, позивач евакуювалася з міста Бахмут до міста Києва.

ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора для проведення реєстраційних дій - внесення інформації про її право власності до державного реєстру нерухомого майна з метою оформлення права на компенсацію внаслідок знищення/пошкодження квартири. 

03 грудня 2024 року державний реєстратор відмовив ОСОБА_1 у проведенні реєстраційних дій у зв`язку із наявними зареєстрованими обтяженнями речових прав на квартиру.

В інформаційній довідці від 12 грудня 2024 року № 407888393 видно, що в архівних записах Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є обтяження від 20 липня 2005 року № 2202108 про обтяження об`єкту - квартири АДРЕСА_1 , де власником зазначено ОСОБА_2 (продавець за Договором купівлі-продажу квартири від 27 грудня 1999 року).

АТ «Ощадбанк» повідомило, що заборгованість за кредитним договором № 192-02 від 18 травня 1998 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 станом на 21 квітня 2025 року згідно з АБС ММФО становить 2 339,46 грн: строкова заборгованість за основним боргом - 0,00 грн; прострочена заборгованість за основним боргом - 2 329,66 грн; строкова заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн; прострочена заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн; пеня - 9,80 грн.

До 2012 року заборгованість за кредитним договором від 18 травня 1998 року № 192-02, укладеним між ОСОБА_2 і банком обліковувалася у програмному забезпеченні «Scarb 6», після чого відбулася зміна рахунків обліку складових заборгованості за відповідним кредитним договором із наступною міграцією залишків по вказаним рахункам до нового програмного комплексу.

Станом на 21 квітня 2025 року фінансові операції клієнтів АТ «Ощадбанк», у тому числі ОСОБА_2 (кредитний договір № 192-02 від 18 травня 1998 року), міститься у доступних базах даних: АБС Мілленіум з 01 січня 2012 та АБС БАРС ММФО з 01 січня 2017 року, у (іпотеки тощо) клієнта ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , кредитний договір № 192-02 від 18 травня1998 року) станом на 27 грудня 1999 року наразі не є можливим.

У банківській виписці по рахунку № НОМЕР_2 /(UAH) клієнта ОСОБА_2 містить інформація про те, що 16 березня 2012 року здійснено перенесення залишку заборгованості за кредитним договором № 192-02 від 18 травня 1998 року у розмірі 2 344,66 грн з рахунку № НОМЕР_3 на відповідний рахунок.

Станом на 21 квітня 2025 року у ОСОБА_1 згідно з даними АБС ММФО немає невиконаних зобов`язань перед АТ «Ощадбанк».

Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковомузадоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 вказувала, що вона є власником квартири, на яку в 1998 році накладено обтяження (застава) у зв`язку з кредитними зобов`язаннями попереднього власника.

Відповідно до статті 178 ЦК УРСР виконання зобов`язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею), заставою і поручительством. 

Відповідно до статті 181 ЦК УРСР в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає в силу договору чи закону. Заставою може бути забезпечена дійсна вимога. Застава може мати місце також щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог.

Відносини застави регулюються Законом України «Про заставу», іншими актами законодавства.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) застава - це спосіб забезпечення зобов`язань. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно з статті 16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. У разі коли предметом застави є рухоме майно, реєстрація застави не пов`язується з моментом виникнення права застави.

У статті 17 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя за умови переходу до нового заставодавця основного боргу, забезпеченого заставою. 

Відповідно до статті 24 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу. 

Отже, застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи.

У цій справі суди встановили, що 29 липня 1998 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «Ощадбанк» і ОСОБА_2 від 18 травня 1998 року № 192-02 укладено договір застави, за яким у заставу передано квартиру АДРЕСА_1 (після перейменування - Бахмут).

За обставинами цієї справи ОСОБА_1 набула права власності на спірну квартиру на підставі укладеного із ОСОБА_2 договору купівлі-продажу у 1999 році, тобто вже після виникнення права застави.

У зв`язку із тим, що обліковувалася заборгованості за кредитним договором від 18 травня 1998 року № 192-02 і станом на 21 квітня 2025 року наявна заборгованість у розмірі 2 344,66 грн, банк не вчиняв дій щодо зняття заборони відчуження спірного нерухомого майна. 

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
В свою чергу, статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічне правило міститься у статті 19 Закону України «Про заставу».

Задовольняючи позовні вимоги про зняття заборони відчуження нерухомого майна і виключення запису з Державного реєстру заборони на відчуження майна, суди виходили із того, що позивач не має зобов`язань перед АТ «Ощадбанк» та є добросовісним набувачем. Однак суди не врахували, що основне зобов`язання за кредитним договором від 18 травня 1998 року не виконане, а застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи.

Разом із тим, однією з підстав припинення застави є загибель заставленого майна/втрата предмета застави (стаття 28 Закону України «Про заставу», пункт 2 частини першої статті 593 ЦК України).

У позові ОСОБА_1 вказувала, що зверталась до державного реєстратора з метою оформлення права на отримання компенсації внаслідок знищення/пошкодження майна - квартири у м. Бахмуті. 

Водночас суди не звернули уваги на доводи позову щодо знищення предмету застави і не надали їм відповідної правової оцінки з огляду на вимоги статті 28 Закону України «Про заставу» та пункту 2 частини першої статті 593 ЦК України. 

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку. 

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення районного суду та постанова апеляційного суду не можуть вважатися законними й обґрунтованими, тому касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Оскільки за наслідками касаційного розгляду справа передається на новий розгляд, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює. 

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий М. Є. Червинська 
Судді І. А. Воробйова 
А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
В. М. Коротун