Справа № 183/12138/25
№ 2/183/3988/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 року м. Самар
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д.І.
з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, третя особа – державний нотаріус Першої Кам`янської державної нотаріальної контори, виконуюча обов`язки державного нотаріуса Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Наіля Галібовна про визнання права власності на недоотримані страхові виплати в порядку спадкування за законом, стягнення недоотриманих страхових виплати в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в :
14 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема на недоотримані страхові виплати.
За життя ОСОБА_2 заповіту не складав. 
ОСОБА_2 не перебував на обліку як внутрішньо переміщеною особою та був зареєстрований і проживав на тимчасово окупованій території за адресою: АДРЕСА_1 .
З 01 серпня 2001 року ОСОБА_2 перебував на обліку в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області як потерпілий внаслідок професійного захворювання та отримував щомісячно страхові виплати через Луганську філію АТ «Укрпошта»..
Позивач як внутрішньо переміщена особа зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
У 2024 році позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з заявою про встановлення факту смерті батька ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території.
Рішенням Жовтневого районного суду с. Дніпропетровська від 11 липня 2024 року встановлено факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новокраснянка Кремінської міської громади Сєвєродонецького району Луганської області.
24 липня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_2 , а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.
07 травня 2025 року позивач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом серії НТТ № 148897 на страхові виплати внаслідок професійного захворювання в сумі 72 083,27 грн. 
Позивач вказує, що дане свідоцтво на страхові виплати видане нотаріусом, що стосується періоду станом на 31 грудня 2022 року.
В той же час, свідоцтво про право на спадщину за законом на страхові виплати за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року не видано.
Так, з 01 січня 2023 року згідно до вимог ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» функції Фонду соціального страхування передані Пенсійному фонду України.
22 січня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області з заявою про здійснення розрахунку щодо суми недоотриманих страхових виплат спадкодавцем за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року, проте отримав відповідь від 30 січня 2025 року за вих. № 646-462/А-02/8-1200/25, згідно якої страхові виплати ОСОБА_2 з 01 лютого 2022 року не здійснювалися через бойові дії, а поновлення виплат, починаючи з 01 січня 2023 року не проводились, оскільки заява від потерпілого ОСОБА_2 не надходила.
Позивач вважає, що такі дії відповідача є неправомірними, оскільки за життя його батько ОСОБА_2 мав законне право на страхові щомісячні виплати, що були призначені ним безстроково. 
Оскільки відповідачем не надано ані нотаріусу, ані позивачу довідки щодо розміру недоотриманої спадкодавцем суми страхових виплат, зазначене призвело до не видачі позивачу ОСОБА_1 свідоцтва про спадщину за законом на страхові виплати за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року.
Позивач вказує, що він є єдиним спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 .
Оскілки позивач має право на спадкове майно, а саме – щомісячні страхові виплати, призначені спадкодавцю безстроково, вважає, що відповідач незаконно перешкоджає реалізації його прав на страхові виплати спадкодавця за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року, як спадкоємця на отримання всього належного йому спадкового майна, тобто страхових виплат, які залишилася не отриманими його батьком ОСОБА_2 за життя.
У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просив суд: 
- визнати за ним право власності на недоотримані страхові виплати за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року в розмірі 91 742,28 грн., в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на його користь грошові кошти у вигляді недоотриманої суми страхових виплат за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року в розмірі 91 742,28 грн., в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також вирішити питання щодо судових витрат.
Ухвалою суду від 28 листопада 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 28 листопада 2025 року зобов`язано Сьому Дніпровську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Ухвалою суду від 03 березня 2026 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив позов задовольнити.
Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області в судове засідання не з`явився, в той же час звернувся до суду з відзивом, згідно якого вимоги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість, просив розглядати справу без його участі та в позові відмовити, з огляду на наступне. Так, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01 серпня 2001 року перебував на обліку в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області як потерпілий внаслідок професійного захворювання та отримував щомісячно страхові виплати. З 01 січня 2023 року згідно до вимог ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» функції Фонду соціального страхування передані Пенсійному фонду України. 3 01 грудня 2022 року щомісячні страхові виплати Фондом соціального страхування України ОСОБА_2 були призупинені «до з`ясування». Головне УПФ України в Луганській області прийняло від Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області виплатні документи на січень 2023 рік та справи про страхові виплати потерпілим та особам, які мають право на страхові виплати (по яким здійснено нарахування для виплати у січні 2023 року та по яких прийнято рішення про припинення здійснення страхових виплат, але справу не передано на архівне зберігання) та продовжило нарахування та виплату страхових виплат особам, зазначених у вищенаведених виплатних документах, в яких прізвище ОСОБА_1 було відсутнє, а тому підстави для проведення нарахування та виплати позиву ОСОБА_1 страхових виплат за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року відсутні. Згідно передавального акту від 27 квітня 2023 року до Головного УПФ в Луганській області передана заборгованість перед потерпілим ОСОБА_2 , яка становить 72 083,27 грн. (заблоковано напрямок виплат). На запит нотаріуса й було надано відповідь про розмір недоотриманої ОСОБА_2 за життя страхових сум, що складає 72 083,27 грн. Крім того, паперова справа ОСОБА_2 до Головне УПФ України в Луганській областіне передавалась, оскільки залишилася на тимчасово окупованій території. Відповідач вказує на те, що потерпілий ОСОБА_2 після припинення йому виплат з заявою про поновлення щомісячних страхових виплат в період з 01 січня 2023 року по день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Головного УПФ України в Луганській області не звертався та не надав документів, підтверджуючих його реєстрацію на підконтрольній українській владі території, так само не надав і реквізити банківського рахунку, на який належало виплачувати щомісячні страхові виплати, або інші документи, які б доводили його право отримання страхових коштів за цей період. отже, ОСОБА_2 за життя не вчинено дій спрямованих на поновлення щомісячних страхових виплат, тому Головним УПФ України в Луганській області не проводилося нарахування цих виплат. Зокрема, відповідач наголошує на тому, що за життя ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не оскаржував дії компетентного Органу Пенсійного фонду України щодо не нарахування та невиплату йому страхових виплат, тобто останній за життя не виявив волі на те, щоб відновити нарахування страхових виплат, тому суми страхових коштів за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року йому не нараховувались, у зв`язку з чим, не можуть входити до складу спадщини. Крім того, просив врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16 грудня 2020 року у справі №428/12730/19 та від 14 квітня 2020 року у справі №431/6232/18-ц, в яких суд касаційної інстанції зазначив, що «системний аналіз положень статей 1219 та 1227 ЦК України дає підстави для висновку, що потрібно розрізняти: право на відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом, як об`єкт цивільних прав, яке нерозривно пов`язане із особою і яке не входить до складу спадщини та припиняється зі смертю особи, яка мала таке право; та право на суми відшкодування (грошових коштів), нараховані у зв`язку з трудовим каліцтвом спадкодавцю за його життя, тобто належали йому, але не отриманні ним за життя, які передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини (стаття 1227 ЦК України). При вирішенні спорів про право на спадщину на належні спадкодавцю за життя суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, визначальним є те, чи були такі виплати нараховані спадкодавцеві за життя, оскільки лише за умови, що такі суми були нараховані за життя, проте не отримані спадкодавцем, вони можуть увійти до складу спадщини».
У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного.
Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть № 2183 від 28 липня 2024 року, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 28 липня 2024 року.
Вказане свідоцтво було видано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2024 року по справі № 201/8289/24, яким було встановлено факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті – с. Новокраснянка Кремінської міської громади Сєвєродонецького району Луганської області. 
Встановлено, що після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема недоотримані страхові виплати.
За життя ОСОБА_2 заповіту не складав. 
Спадкова справа № 42/2024 після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 заведена Сьомою Дніпровською державною нотаріальною конторою 24 липня 2024 року на підставі заяви позивача ОСОБА_1 , номер у спадковому реєстрі 72747194, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 81076950 від 07 травня 2025 року.
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_2 не перебував на обліку як внутрішньо переміщеною особою та був зареєстрований і проживав на тимчасово окупованій території за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки № 1203-5001020124 від 13 квітня 2022 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та фактично проживає як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 .
З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом серії НТТ № 148897 на страхові виплати внаслідок професійного захворювання в сумі 72 083,27 грн. 
Водночас, позивач ОСОБА_1 вказує на те, що дане свідоцтво на страхові виплати видане нотаріусом, що стосується періоду станом на 31 грудня 2022 року. В той же час, свідоцтво про право на спадщину за законом на страхові виплати за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року не видано, зазначені обставини не заперечуються і самим відповідачем.
Так, судом встановлено, що згідно постанови Фонду соціального страхування України від 23 березня 2022 року № 44026/616609/90/76 ОСОБА_2 з 01 серпня 2001 року перебував на обліку в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області як потерпілий внаслідок професійного захворювання та отримував щомісячно страхові виплати через Луганську філію АТ «Укрпошта» в сумі 6 627,01 грн. Вказані виплату ОСОБА_2 призначено безстроково з 01 березня 2022 року.
Загальновідомим є те, що з 01 січня 2023 року згідно до вимог ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» функції Фонду соціального страхування передані Пенсійному фонду України.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 01 січня 2023 року страхові виплати ОСОБА_2 були припинені. За життя останній за поновленням страхових виплат не звертався.
З матеріалів спадкової справи вбачається, що єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_2 є його син, тобто позивач ОСОБА_1 . Інших спадкоємців за законом та заповітом судом не встановлено.
Встановлено, що свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 на страхові виплати за період з 01 січня 2023 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 не видавалося, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 42/2024. 
Так, 22 січня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області з заявою про здійснення розрахунку щодо суми недоотриманих страхових виплат спадкодавцем за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року, проте отримав відповідь від 30 січня 2025 року за вих. № 646-462/А-02/8-1200/25, згідно якої страхові виплати ОСОБА_2 з 01 лютого 2022 року не здійснювалися через бойові дії, а поновлення виплат, починаючи з 01 січня 2023 року не проводились, оскільки заява від потерпілого ОСОБА_2 не надходила.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд наводить наступні норми права.
Так, частиною 1 статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Як вбачається із частини 1 статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами;3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України).
Суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини (стаття 1227 ЦК України).
Тлумачення статті 1227 ЦК України, свідчить про те, що:
- цією нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та неотриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини;
- право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Відповідно при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом;
- право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема, право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1227 ЦК України за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат та випадки за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) зазначив, що тлумачення статті 1227 ЦК України доводить, що право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом.
Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон України № 1105-ХІV), який з 01 січня 2015 року діє у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VII та має назву «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України № 1105-ХІV (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.
Згідно зі статтею 28 зазначеного Закону № 1105-XIV грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку, є страховими виплатами. Зазначені грошові суми складаються, зокрема, із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності.
Статтею 40 вказаного Закону (у редакції до 01 січня 2015 року) передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком.
З 01 січня 2015 року зазначені норми встановлені частинами першою, п`ятою та шостою статті 47 Закону № 1105-XIV (у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ).
У статті 27 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 16/98-ВР) передбачено підстави припинення страхових виплат: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.
Статтею 38 Закону № 1105-XIV передбачено випадки припинення страхових виплат і надання соціальних послуг: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18), вказано, що «підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України».
Вказаний висновок суду кореспондується з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі 243/13575/19, згідно якій припинення страхових виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених страхових виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання страхових виплат. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю.
За змістом ч. 2 ст. 416 ЦПК України у постанові об`єднаної палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.
Тому припинення страхових виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених страхових виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання страхових виплат. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю.
Отже, припинення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області з 01 січня 2023 року нарахування і виплати ОСОБА_2 страхових виплат суд вважає незаконним.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги положення ст. 1227 ЦК України про те, що суми, зокрема, страхові виплати, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини, суд вважає, що спадкодавець ОСОБА_2 мав право на нарахування та виплату страхових виплат від того, чи звертавсяспадкодавець до територіальних органів Пенсійного фонду України на територію, підконтрольну українській владі, за поновленням цих виплат, а тому позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець померлого батька, відповідно до положень ст. 1227 ЦК України має право на отримання стразових виплат в порядку спадкування за законом, оскільки згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.
В судовому засіданні встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду в Луганській області не надано нотаріусу відомості про суми страхових виплат, недоплачених батьку позивача, за період з 01 січня 2023 року (момент припинення цих виплат) по дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ,а тому, свідоцтво про право на спадщину на ці кошти за вказаний період позивачу не видано. Зазначене призвело до порушення права власності позивача як спадкоємця.
При цьому, під час розгляду справи надав відомості про розмір щомісячної страхової виплати, що була призначена ОСОБА_2 безстроково, починаючи з 01 березня 2022 року, яка становить 6 627,01 грн., а тому суд приходить до висновку, що розмір страхових виплат спадкодавця ОСОБА_2 за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року складає 86 151,13 грн. (де 6 627,01 грн. х 13 місяців = 86 151,13 грн.).
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Суд звертає увагу на те, що Верховною Радою України не приймались зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» з приводу особливостей виплати недоотриманих страхових виплат особам, які є внутрішньо переміщеними особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Jatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II).
Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі – Порядок) у разі звернення спадкоємця з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину для завершення спадкування щодо спадщини, яка була відкрита на окремих територіях України до початку їх тимчасової окупації, введення воєнного стану та щодо якої спадкова справа була зареєстрована у Спадковому реєстрі, але не була закінчена, внаслідок знищення спадкової справи або відсутності доступу до місця її зберігання у зв`язку з тимчасовою окупацією чи веденням бойових дій, приватний нотаріус (державна нотаріальна контора), до якого (якої) звернувся спадкоємець, має перевірити факти, передбачені законом, та витребувати необхідні документи. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Згідно з підпунктами 4.12, 4.14 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.
Як встановлено вище, позивач ОСОБА_1 у визначений законом строк звернувся до Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_2 , а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з чим отримав свідоцтво про право на спадщину за законом серії НТТ № 148897 на страхові виплати внаслідок професійного захворювання в сумі 72 083,27 грн., які стосуються періоду, що виникли станом на 31 грудня 2022 року.
В той же час, свідоцтво про право на спадщину за законом на страхові виплати за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року позивачу не було видано.
Тобто, склад спадкового майна у вигляді недоотриманих сум страхових виплат за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року на момент звернення до суду не був підтверджений, що перешкоджало ОСОБА_1 отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Отже, позивач ОСОБА_1 , звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняв спадщину в установлений законом строк.
Встановлені в справі обставини виключають позасудовий спосіб врегулювання спору щодо недоотриманої суми пенсії за вказаний період.
Спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26 березня 2025 року у справі справа № 183/5694/22, провадження № 61-11124св24.
Для поновлення порушеного права власності позивача на спадкове майно, суд відповідно до положень ст. 16 ЦК України вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності на недоотримані страхові виплати за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року в розмірі 86 151,13 грн., в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у ви гляді недоотриманої суми страхових виплат за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року в розмірі 86 151,13 грн., в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Посилання відповідача на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 14 квітня 2020 року у справі № 431/6232/18-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 428/12730/19, є необґрунтованими, оскільки Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) від них відступив.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Інші доводи сторін не приймаються до уваги, оскільки не спростовують наведених висновків суду.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, третя особа – державний нотаріус Першої Кам`янської державної нотаріальної контори, виконуюча обов`язки державного нотаріуса Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Наіля Галібовна про визнання права власності на недоотримані страхові виплати в порядку спадкування за законом, стягнення недоотриманих страхових виплати в порядку спадкування за законом, – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на недоотримані страхові виплати за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року в розмірі 86 151,13 грн. (вісімдесят шість тисяч сто п`ятдесят одна грн. 13 коп.), в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді недоотриманої суми страхових виплат за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2024 року в розмірі 86 151,13 грн. (вісімдесят шість тисяч сто п`ятдесят одна грн. 13 коп.), в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.).
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовити.

Учасники справи:
-позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;
-відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, код ЄДРПОУ 21782461, місцезнаходження за адресою: Луганська область, м. Сіверськодонецьк, вул. Шевченка, буд. 9;
-третя особа: державний нотаріус Першої Кам`янської державної нотаріальної контори, виконуюча обов`язки державного нотаріуса Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Наіля Галібовна, місцезнаходження за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Медична, буд. 3.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Повне рішення суду складено 28 квітня 2026 року.
Суддя         Д.І. Городецький