ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2429/24	
Південно-західного апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.
секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

Представники учасників справи у судове засідання не з`явились 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк “ПриватБанк”
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.02.2026 (повний текст складено та підписано 23.02.2026, суддя Найфлейш В.Д.)
у справі №916/2429/24
за заявою  ОСОБА_1 
про неплатоспроможність

Встановив
ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Одеської області з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. 
За твердженням заявника, вона має непогашену заборгованість перед кредиторами, здійснити оплату якої не має можливості.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.10.2024 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів, керуючим реструктуризацією боргів боржника призначено арбітражного керуючого Чульського Олександра Сергійовича тощо.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 13.05.2025 визнав вимоги Акціонерного товариства “Універсал Банк”, Акціонерного товариства “Сенс Банк”, Акціонерного товариства "Акцент-Банк" та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до боржника із визначенням їх розміру та черговості задоволення.
АТ КБ “ПриватБанк” звернулось до Господарського суду Одеської області з клопотанням про закриття провадження у справі № 916/2429/24 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.02.2026 по справі №916/2429/24, серед іншого, відхилено клопотання від АТ КБ “ПриватБанк” про закриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .
В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що боржницею до матеріалів справи подано декларації про майновий стан, довідки про доходи, отримані за кордоном, зокрема, що підтверджують надання урядом Швеції соціальної допомоги. Інших відомостей, які б вказували про наявність у боржниці доходів, окрім задекларованих, в матеріалах справи не містяться та АТ КБ “Приватбанк” не надано.
Щодо доводів АТ КБ “ПриватБанк” про відсутності працевлаштування боржницею протягом тривалого часу, суд першої інстанції виснував, що законодавство не встановлює імперативного обов`язку особи бути працевлаштованою. Наявність у боржниці посвідки на проживання з правом на працевлаштування означає лише можливість працювати, однак не створює юридичного обов`язку укладати трудовий договір. Сам по собі факт відсутності роботи не свідчить про недобросовісність ОСОБА_1 .
Не погодившись із даною ухвалою до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулось АТ КБ “ПриватБанк” з апеляційною скаргою в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.02.2026 року у справі № 916/2429/24 в частині відхилення клопотання від АТ КБ “ПриватБанк” про закриття провадження у справі № 916/2429/24 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , клопотання АТ КБ “ПриватБанк” про закриття провадження у справі № 916/2429/24 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 - задовольнити, закрити провадження у справі № 916/2429/24 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що рішення суду про відхилення клопотання Банку про закриття провадження є неправомірним, постановленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного:
- в поданому боржницею проекті плану реструктуризації пропонується списання 80% заборгованості перед кредиторами, однак, планом реструктуризації боргів не передбачено жодних заходів спрямованих на покращення майнового стану ОСОБА_1 , кошти, які боржниця планує виділяти на погашення вимог кредиторів це соціальні виплати в країні, де вона наразі проживає;
- матеріалами справи підтверджується, що боржниця має посвідку на проживання в Швеції з правом на працевлаштування, проте відсутні докази її працевлаштування або ж такого прагнення;
- згідно з висновками Верховного Суду відсутність у боржника намірів покращити своє матеріальне становище, зокрема шляхом працевлаштування, є одним із критеріїв недобросовісності;
- термін дії Шведської посвідки на проживання боржника скінчився, що вказує на ймовірне порушення міграційного режиму або наявність іншого чинного документа, який не був розкритий суду. Надання боржником простроченого документа свідчить про недобросовісність боржника та надання недостовірних даних про своє місцезнаходження;
- згідно з Деклараціями про майновий стан та звітом арбітражного керуючого станом на дату подання заяви про неплатоспроможність, офіційний залишок грошових коштів у боржниці складав 0,00 грн. Інформація про заощадження у боржниця в матеріалах справи також відсутня. Разом з цим, боржницею здійснено авансування витрат арбітражного керуючого, а заяву про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність готував адвокат, послуги якого також підлягають оплаті;
- боржниця жодного разу не забезпечила свою участь у судових засіданнях, не надавала письмових пояснень з приводу зауважень Банку та жодним чином не виказувала намірів на співпрацю з кредиторами;
- керуючий реалізацією майна боржника незважаючи на зауваження кредиторів, без будь-яких пояснень на кожні збори кредиторів надавав ідентичний план реструктуризації боргів, заздалегідь знаючи, що кредиторами він буде відхилений.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 відкрито апеляційне провадження по цій справі та призначено її до розгляду на 20.05.2026.
Представники учасників справи своїм правом на участь у судовому засідання не скористались. 
Боржник також не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених Книгою четвертою КУЗБ "Відновлення платоспроможності фізичної особи" (стаття 113 КУзПБ).
Як убачається з пояснювальної записки до проекту Кодексу України з процедур банкрутства метою запровадження інституту неплатоспроможності фізичних осіб було визначено врегулювання відносин щодо відновлення платоспроможності боржників, які опинилися в скрутній фінансовій ситуації не з їх вини та потребують допомоги з боку держави.
Тому, призначенням цих норм законодавець визначив забезпечення допомоги чесним боржникам шляхом передусім реструктуризації їх боргів, а у разі неможливості у майбутньому погасити борги - заслужити їх списання.
У преамбулі КУзПБ закріплено, що цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
За цим підходом, на відміну від банкрутства юридичних осіб, у назві та за змістом положень Книги четвертої КУзПБ - "Відновлення платоспроможності фізичних осіб" законодавець закцентував на пріоритеті реабілітаційної процедури щодо боржника, який залежно від власної волі та обставин справи може отримати звільнення від боргів за результатами обох судових процедур у справі про неплатоспроможність фізичних осіб.
Отже, застосовуючи ці норми, слід враховувати, що на відміну від банкрутства юридичних осіб, задоволення вимог кредиторів як основна мета провадження про неплатоспроможність фізичних осіб КУзПБ не встановлена.
За змістом статті 116 КУзПБ лише боржник наділений правом ініціювати справу про його неплатоспроможність.
Таким чином, КУзПБ запроваджено "добровільне банкрутство" боржника фізичної особи, що не є обов`язком, а правом, яким боржник, у разі дотримання певних вимог, може скористатися задля реструктуризації його боргів, прощення (списання) вимог кредиторів та/або звільнення від боргів і відновлення його платоспроможності.
За змістом приписів Книги четвертої КУзПБ законодавцем презюмується, що фізична особа - боржник, ініціюючи стосовно себе справу про неплатоспроможність, прагне досягнути компромісу з кредиторами щодо зміни способу та порядку виконання його зобов`язань, а у разі недосягнення згоди стосовно плану реструктуризації боргів, такий боржник припускає визнання його банкрутом і задоволення кредиторських вимог за рахунок коштів від продажу його майна.
Частиною другою статті 6 КУзПБ визначено, що до боржника - фізичної особи застосовуються такі судові процедури, як реструктуризація боргів боржника та погашення боргів боржника.
Згідно з частиною п`ятою статті 119 КУзПБ в ухвалі про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника господарський суд серед іншого зазначає про введення процедури реструктуризації боргів боржника.
Реструктуризація боргів боржника - судова процедура у справі про неплатоспроможність фізичної особи, що застосовується з метою відновлення платоспроможності боржника шляхом зміни способу та порядку виконання його зобов`язань згідно з планом реструктуризації боргів боржника (стаття 1 КУзПБ).
Отже, ця судова процедура є першим, обов`язковим та пріоритетним етапом справи про неплатоспроможність фізичної особи, у якій боржник може реалізувати право на зміну способу та порядку сплати боргів з урахуванням його об`єктивних можливостей і прагнення до розрахунку з кредиторами, маючи гарантії залишення частини доходу на задоволення побутових потреб та може отримати прощення (списання) кредиторських вимог чи їх частини.
Саме на цьому акцентував Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постановах від 22.09.2021 у справі №910/6639/20 та від 26.05.2022 у справі № 903/806/20, вказавши, що з огляду на мету та цілі КУзПБ інститут неплатоспроможності фізичних осіб призначений для зняття з боржника - фізичної особи тягаря боргів, які мають значний розмір та не можуть бути погашені за рахунок поточних доходів і належного цій особі майна. Правове регулювання відносин, що виникають між боржником та іншими учасниками справи про неплатоспроможність, має на меті поетапно створити для боржника - фізичної особи найбільш сприятливі умови для погашення боргів шляхом їх реструктуризації, а при нерезультативності таких заходів - забезпечити ефективний механізм продажу активів боржника.
Подібну позицію розділяє й суд апеляційної інстанції, адже за такого підходу у судових процедурах неплатоспроможності фізичної особи скористатися правом на реабілітацію, зокрема, у спосіб, що певною мірою утискає інтереси кредиторів, заслуговує лише чесний і сумлінний боржник, інше б суперечило принципу добросовісності, який ґрунтується на приписах статей 3 та 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких дії учасників правовідносин мають бути добросовісними (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частини друга, третя статті 13 ЦК України).
Тому до боржника - фізичної особи КУзПБ установлює спеціальні вимоги щодо його добросовісності, як запоруку досягнення компромісу між сторонами стосовно погашення боргів, що має ґрунтуватися на поступках кредиторів та сумлінній співпраці боржника з керуючим реструктуризацією і кредиторами, а також на його відкритій взаємодії з судом, яка полягає у добросовісному користуванні процесуальними правами та сумлінному виконанні процесуальних обов`язків.
Зокрема, задля отримання бажаного результату - відновлення платоспроможності у судовій процедурі реструктуризації боргів КУзПБ покладає на боржника обов`язки:
- повідомити про обставини, що стали підставою для звернення до суду (пункт 3 частини другої статті 116 КУзПБ), отже обґрунтувати природу і причини неплатоспроможності, надати інформацію щодо витрачання коштів, отриманих від кредитора (кредитодавця, позикодавця), та/або щодо руху основних активів з часу виникнення зобов`язань перед кредиторами тощо;
- надати повну і достовірну інформацію про власний майновий стан та членів його сім`ї, щодо розміру та джерел доходів (пункти 4 -11 частини третьої статті 116 КУзПБ), тому у разі необхідності і додаткові пояснення чи документи на підтвердження належного виконання цих вимог;
- подати проект плану реструктуризації боргів та співпрацювати з керуючим реструктуризацією і зборами кредиторів при погодженні його змісту (частина четверта статті 116, частина сьома статті 126 КУзПБ);
- повністю погасити окремі види заборгованості до затвердження судом плану реструктуризації боргів боржника (стаття 125 КУЗПБ);
- погашати вимоги кредиторів згідно з умовами плану реструктуризації боргів у разі його затвердження (частина перша статі 128 КУзПБ).
Також, КУзПБ містить низку процесуальних запобіжників задля уникнення недобросовісного використання боржником судових процедур неплатоспроможності, зокрема, передбачає:
- відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність у разі, якщо боржника притягнуто до адміністративної або кримінальної відповідальності за неправомірні дії, пов`язані з неплатоспроможністю чи визнано банкрутом протягом попередніх п`яти років (пункти 3, 4 частини четвертої статті 119 КУзПБ), а також заборону відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи-боржника протягом року з дня закриття такого провадження стосовно того ж боржника з підстав, передбачених частиною сьомою статті 123 КУзПБ;
- закриття провадження у справі про неплатоспроможність у випадку ненадання боржником повної і достовірної інформації про власне майно, доходи і витрати та членів його сім`ї; приховування боржником власних активів через їх передачу членам сім`ї; якщо боржника притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності за неправомірні дії, пов`язані з неплатоспроможністю (пункти 1-3 частини сьомої статті 123 КУзПБ);
- відмову у затвердженні плану реструктуризації боргів боржника у справі про неплатоспроможність, якщо порушено порядок розроблення та погодження цього плану; умови реструктуризації боргів суперечать законодавству; боржник не погасив борги, що підлягають обов`язковій сплаті згідно з частиною третьою статті 125 КУзПБ або боржник вчиняє дії, спрямовані на перешкоджання проведенню стосовно нього процедур, передбачених цим Кодексом (пункти 1, 2, 5, 6 частини восьмої статті 126 КУзПБ);
- дискрецію господарського суду у вирішенні питання щодо можливості подальшого руху справи про неплатоспроможність, якщо протягом трьох місяців з дня введення процедури реструктуризації боргів боржника мета цієї процедури не досягнута (частина одинадцята статті 126 КУзПБ).
Системне тлумачення цих приписів свідчить, що за їх змістом законодавець закріпив у спеціальних нормах КУзПБ принцип добросовісної поведінки боржника - фізичної особи, за яким право на звільнення від боргів та відновлення платоспроможності у судових процедурах неплатоспроможності фізичної особи набуває лише добросовісний боржник, який не за своїм неправомірним умислом потрапив у стан неплатоспроможності, сумлінно виконує обов`язки боржника та не приховує обставин, що можуть вплинути на розгляд справи чи задоволення кредиторських вимог, при цьому демонструє дієве прагнення до компромісу з кредиторами щодо умов реструктуризації боргів та в межах об`єктивних можливостей вживає заходів до задоволення їх вимог.
Саме такий боржник реалізує право ініціювати провадження у справі про власну неплатоспроможність не на шкоду кредиторам, а для досягнення легітимної мети цього провадження - соціальної реабілітації добросовісного боржника за спеціальною судовою процедурою шляхом реструктуризації заборгованості та/або звільнення від боргів задля відновлення його платоспроможності.
Щодо закриття провадження у справі про неплатоспроможність в межах судової процедури реструктуризації боргів боржника.
Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство), а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною шостою статті 12 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.
За частиною першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.
Провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених Книгою четвертою КУЗБ "Відновлення платоспроможності фізичної особи" (стаття 113 КУзПБ).
За такого правового регулювання у справі про неплатоспроможність фізичної особи застосовні загальні підстави закриття провадження у справі про банкрутство, передбачені частиною першою статті 90 КУзПБ з урахуванням особливостей, встановлених спеціальними нормами цього Кодексу, отже тією мірою, якою ці підстави можуть стосуватися боржника - фізичної особи.
Системне тлумачення положень частини першої статті 90 КУзПБ у взаємозв`язку зі статтею 113 КУзПБ свідчить, що наведена норма та визначені нею підстави закриття провадження у справі про банкрутство (за винятком, визначених пунктами 1, 2, 5, які стосуються виключно юридичних осіб) є загальними приписами стосовно підстав закриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи за Книгою четвертою цього Кодексу, адже застосовуються як до банкрутства юридичних осіб, так і фізичних осіб, фізичних осіб - підприємців.
Тож, за змістом частини першої статті 90 КУзПБ термін "справа про банкрутство" слід тлумачити широко, як універсальне поняття, адже банкрутство боржника є одним з етапів провадження про неплатоспроможність фізичної особи, а підстави закриття провадження, які стосуються лише юридичних осіб, законодавець виділив у цій нормі відповідним уточненням щодо особи боржника або властивих лише банкрутству юридичних осіб судових процедур.
Окрім того, з урахуванням положень статей 3, 12 ГПК України, 2 КУзПБ та відсилочного припису пункту 9 частини першої статті 90 КУзПБ у справі про неплатоспроможність фізичної особи можуть бути застосовані підстави закриття провадження у справі за статтею 231 ГПК України в тих межах, що стосуються фізичної особи та особливостей банкрутства.
Щодо спеціальних підстав закриття провадження у справі, які можуть бути застосовані лише у справі про неплатоспроможність фізичної особи, то аналіз приписів Книги четвертої КУзПБ свідчить, що така процесуальна можливість передбачена на всіх стадіях судової процедури реструктуризації боргів боржника, за різних підстав та з неоднаковим ступенем імперативності відповідних норм.
Так, частиною сьомою статті 123 КУзПБ визначено, що суд приймає рішення про закриття провадження у справі за клопотанням зборів кредиторів, сторони у справі або з власної ініціативи, якщо:
1) боржником у декларації про майновий стан зазначена неповна та/або недостовірна інформація про майно, доходи і витрати боржника та членів його сім`ї, якщо боржник упродовж семи днів після отримання звіту керуючого реструктуризацією про результати перевірки такої декларації не надав суду виправлену декларацію про майновий стан з повною та достовірною інформацією щодо майна, доходів і витрат боржника та членів його сім`ї;
2) майно членів сім`ї боржника було придбано за кошти боржника та/або зареєстровано на іншого члена сім`ї з метою ухилення боржника від погашення боргу перед кредиторами;
3) судовим рішенням, що набрало законної сили та не було скасоване, боржник був притягнутий до адміністративної або кримінальної відповідальності за неправомірні дії, пов`язані з неплатоспроможністю.
Колегія суддів звертає увагу на те, що конструкція цієї норми побудована як безумовний захід відповідальності боржника за дії на шкоду кредиторам, тому не передбачає альтернативного вирішення та необхідності з`ясування мотивів боржника - фізичної особи, за встановлення відповідних фактів господарським судом.
До того ж, розширене коло ініціаторів застосування частини сьомої статті 123 КУзПБ та відсутність процесуальних обмежень щодо її реалізації на всіх стадіях справи про неплатоспроможність фізичної особи забезпечують невідворотність такого наслідку очевидно недобросовісних дій боржника.
Господарський суд не може залишити поза увагою обставини, які вказують на наявність підстав для закриття провадження у справі за ч.7 ст.123 КУзПБ, тому з власної ініціативи зобов`язаний перевірити такі обставини справи та надати їм юридичну оцінку, про що зазначити у відповідному судовому рішенні. Одним із принципів, які характерні для правового інституту неплатоспроможності є принцип судового контролю у процедурах банкрутства (неплатоспроможності) щодо повноти та належності дій учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), що зобов`язує суд з достатньою повнотою встановити об`єктивні обставини правовідносин сторін по множинних предметах спорів, які виникають у процедурах банкрутства (неплатоспроможності). Тож, на відміну від справ позовного провадження, в яких господарський суд обмежений принципами диспозитивності та змагальності сторін, у справах про банкрутство (неплатоспроможність), судовий контроль є невід`ємною складовою цього провадження. Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27.11.2024 у справі №922/493/21.
У абзаці п`ятому частини сьомої статті 123 КУзПБ визначено, що господарський суд протягом одного року з дня закриття провадження у справі про неплатоспроможність з підстав, визначених цією частиною, не може відкрити провадження у новій справі про неплатоспроможність щодо того самого боржника.
Таким чином, зібравши певний перелік підстав для закриття провадження у справі в окремій нормі (частина сьома статті 123 КУзПБ), законодавець акцентував насамперед на спеціальних наслідках її реалізації - неможливості протягом року повторно скористатися такою процедурою для очевидно недобросовісного боржника.
Тому, перелік підстав для закриття провадження у справі за частиною сьомою статті 123 КУзПБ слід тлумачити як вичерпний лише в аспекті застосування передбачених цією ж нормою обмежувальних наслідків такого закриття. 
Варто наголосити, що добросовісність боржника - фізичної особи є визначальним критерієм для оцінки обставин і підстав якими КУзПБ зумовлює вирішення судом питання щодо подальшого руху справи, зокрема закриття провадження про неплатоспроможність фізичної особи у випадках, передбачених статтями 123, 126, 128 КУзПБ. Тому, обставини, що свідчать про недобросовісну поведінку боржника у сукупності з іншими обставинами справи підлягають врахуванню господарським судом як підстави для ухвалення рішення про закриття провадження у справі, замість переходу до процедури погашення боргів боржника.
Такими обставинами можуть бути, серед іншого ненадання боржником обґрунтованих пояснень стосовно обставин неплатоспроможності (руху активів, витрачання отриманих від кредиторів коштів тощо); зазначення у декларації працездатного боржника відомостей про доходи, що значно менші за відповідний середній показник у регіоні та за відповідною спеціальністю; посилання у декларації про майновий стан на ненадання інформації членом сім`ї боржника за умови, що така інформація є необхідною для з`ясування суттєвих для справи обставин, або у інший спосіб ухилення боржника від конструктивної співпраці з кредиторами, керуючим реструктуризацією чи від відкритої взаємодії з судом, економічна необґрунтованість та/або очевидна невиконуваність плану реструктуризації, яка може призвести до явного порушення прав кредиторів щодо отримання боргу в розумні строки. 
За змістом ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Колегія суддів зазначає, що звертаючись до суду першої інстанції з заявою про неплатоспроможність, ОСОБА_1 зазначила про те, що має заборгованість перед фінансовими установами.
Також, за твердженням боржниці, з 01.04.2009 по 01.12.2021, вона працювала на посаді головного бухгалтера в ТОВ «БЕЛ МАРІН» та звільнена за власним бажанням з 01.012.2021.
З 2010 Морозова О.С. була зареєстрований як фізична особа підприємцем, мала власний салон краси, основним видами діяльності за КВЕД були: товарами та туалетними 47.75 Роздрібна торгівля косметичними приналежностями в спеціалізованих магазинах (основний) 96.02 Надання послуг перукарнями та салонами краси 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами. 
Як стверджує боржниця, через воєнний стан в Україні введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією рф проти України, вона фактично припинила свою підприємницьку діяльність, та на весні 2022 виїхала з України, а 02.05.2023 проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб і фізичних осіб зроблено запис 2005560060004088238 від 02.05.2023.
Отже, за твердженням скаржниці, з початком повномасштабного вторгнення рф, вона не працює, дохід в такому розмірі, який би дозволив погасити наявні зобов`язання не отримує, живе за рахунок соціальної допомоги яку, отримує від уряду Швеції у розмірі 1891,00 SEK (Шведських крон), що за комерційним курсом дорівнює 5011,15 грн.
Однак, судова колегія зазначає, що у порушення наведених законодавчих приписів, ОСОБА_1 звертаючись до суду першої інстанції з заявою про відкриття справи про неплатоспроможність взагалі не повідомила, із наданням відповідних доказів на підтвердження, інформацію щодо витрачання коштів, отриманих від кредиторів за договорами позики. 
Слід також відзначити, що боржниця, яка була достеменно обізнана про наявність невиконаних грошових зобов`язань перед кредиторами, до моменту звернення до суду із заявою про відкриття провадження про неплатоспроможність у травні 2024, не вживала жодних дій задля часткового або повного погашення існуючої заборгованості. 
Також, Морозова О.С. звертаючись до суду першої інстанції з заявою про відкриття справи про неплатоспроможність стверджувала про те, що на весні 2022 виїхала з України та її єдиним доходом є допомога від уряду Швеції у розмірі 1891,00 SEK (Шведських крон), що за комерційним курсом дорівнює 5011,15 грн.
Однак, у відповідності до відповіді наданої Державною прикордонною службою України на запит Господарського суду Одеської області (т.2, а.с. 31-32), ОСОБА_1 18.07.2022 здійснила в`їзд на територію України у пункті пропуску - Шегині на транспортному засобі – ВО 9348 СТ, 28.08.2022 здійснила виїзд у пункті пропуску – Маяки-Удобне (пішохід), 26.04.2023 здійснила в`їзд у пункті пропуску – Маяки-Удобне (пішохід) та 23.05.2023 здійснила виїзд у пункті пропуску – Маяки-Удобне на транспортному засобі – NHS096.
Отже, боржниця, яка стверджує, що не має можливості погасити існуючу заборгованість перед кредиторами, неодноразово перетинала державний кордон України, що безумовно потребує витрат, та відповідно викликає обґрунтовані сумніви щодо дійсного майнового стану боржниці.
Слід також відзначити, що у декларації про майновий стан за 2021 рік боржниця вказала, що отримала дохід у розмірі 146 165 грн, кредит у розмірі 182 414 грн та кошти від третіх осіб у розмірі 361 795 грн. Витрати боржника склали: 68 547 грн – погашення основної суми позики, 36 335 грн – погашення процентів, 11 575 грн – інші грошові зобов`язання, 26 670 грн – витрати на утримання майна, 16 421 грн – витрати на побутові потреби, 520 394 грн – інші грошові витрати. 
У декларації про майновий стан за 2022 рік боржниця вказала дохід у розмірі 5856,00 Шведських крон, 131 987 грн – кредитні кошти. Витрати на побутові потреби- 5856,00 Шведських крон, інші грошові витрати - 131 987 грн.
У декларації про майновий стан за 2023 рік боржниця вказала дохід у розмірі 24041,00 Шведських крон, 165 425 грн – кредитні кошти. Витрати на побутові потреби- 24041,00 Шведських крон, інші грошові витрати - 165 425 грн.
У декларації про майновий стан за 2024 рік (станом на 31.03.2024) боржниця вказала дохід у розмірі 3782,00 Шведських крон. Витрати на побутові потреби- 3782,00 Шведських крон.
Тобто, виходячи з аналізу наданих боржницею декларацій про майновий стан, остання не мала заощаджень та використовувала отримані грошові кошти (дохід) на власні побутові потреби та інші витрати. 
В той же час, як вбачається з наявних матеріалів справи, боржниця уклала з арбітражним керуючим Чульським О.С. угоду про виконання арбітражним керуючим повноважень у справі про неплатоспроможність у якій зобов`язалась сплатити йому винагороду у розмірі 45 420 грн протягом 120 днів від дати відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. 
До того ж, представництво інтересів боржниці у суді першої інстанції здійснювалось адвокатом Поярковою О.В. на підставі ордеру. 
Відповідно, як здійснення повноважень арбітражного керуючого, так й представництво інтересів боржниці у суді адвокатом передбачало понесення відповідних витрат, однак, як вже було вказано вище, боржниця фактично не мала грошових коштів на погашення таких витрат. 
Щодо поданого боржником до суду першої інстанції проекту плану реструктуризації боргів, колегія суддів зазначає таке. 
Реструктуризація боргів боржника є першим, обов`язковим та пріоритетним етапом справи про неплатоспроможність фізичної особи, у якій боржник згідно з планом реструктуризації боргів може реалізувати право на зміну способу та порядку сплати заборгованості з урахуванням його об`єктивних можливостей і прагнення до розрахунку з кредиторами, маючи гарантії залишення частини доходу на задоволення побутових потреб та може отримати прощення (списання) кредиторських вимог чи їх частини.
На цьому етапі задля отримання бажаного результату - відновлення платоспроможності КУзПБ покладає на боржника, серед іншого, обов`язок подати проєкт плану реструктуризації боргів, співпрацювати з керуючим реструктуризацією і зборами кредиторів при погодженні та доповненні його змісту відповідно до вимог статті 124 КУзПБ.
Ця норма визначає обов`язкові та факультативні вимоги до плану реструктуризації боргів боржника.
Відповідно до частини другої статті 124 КУзПБ у плані реструктуризації боргів боржника обов`язково мають бути зазначені: 1) обставини, які спричинили неплатоспроможність боржника; 2) інформація про визнані судом вимоги кредиторів із зазначенням їх розміру та черговості задоволення; 3) інформація про майновий стан боржника за результатами проведених заходів з виявлення та складання опису майна боржника (проведення інвентаризації); 4) інформація про всі доходи боржника, у тому числі доходи, які боржник розраховує отримати протягом процедури реструктуризації боргів; 5) розмір суми, яка щомісяця буде виділятися для погашення вимог кредиторів; 6) вимоги кредиторів до боржника, які будуть прощені (списані) у разі виконання плану реструктуризації боргів; 7) розмір суми, яка щомісяця залишатиметься боржнику на задоволення побутових потреб, у розмірі не менше одного прожиткового мінімуму на боржника та на кожну особу, яка перебуває на його утриманні.
Розгляд проєкту плану реструктуризації боргів боржника, а також прийняття рішення про схвалення плану реструктуризації боргів боржника або про звернення з клопотанням до господарського суду про перехід до процедури погашення боргів боржника або про закриття провадження у справі про неплатоспроможність входять до переліку основних завдань зборів кредиторів у процедурі реструктуризації боргів (частина друга статті 123 КУзПБ).
За змістом частини восьмої статті 123 КУзПБ за результатами розгляду плану реструктуризації боргів зборам кредиторів належить прийняття рішення про: (1) схвалення плану реструктуризації боргів боржника; (2) відмову у схваленні плану реструктуризації боргів та звернення до господарського суду з клопотанням про визнання боржника банкрутом та введення процедури погашення боргів боржника або з клопотанням про закриття провадження у справі про неплатоспроможність.
Системний аналіз приписів статей 116, 123, 124 КУзПБ свідчить про те, що проєкт плану реструктуризації боргів, що доданий боржником до заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, набуває ознак власне плану реструктуризації боргів боржника, який може бути поданий для схвалення зборам кредиторів, лише після включення до такого проєкту всіх передбачених законом обов`язкових положень, зміст яких має ґрунтуватися на компромісі між кредиторами і боржником щодо зміни способу та порядку виконання його грошових зобов`язань, з урахуванням майнового стану та об`єктивних можливостей боржника.
За змістом частини восьмої статті 123 КУзПБ саме стосовно плану реструктуризації боргів боржника, що містить принаймні обов`язкові положення згідно статті 124 КУзПБ, збори кредиторів приймають рішення про схвалення або відмову у його схваленні
Виконання мети процедури реструктуризації боргів боржника у справі про неплатоспроможність фізичної особи можливе лише за умови, коли боржник істинно бажає виконати взяті на себе грошові зобов`язання, але через певні майнові/фінансові причини не може їх виконати в повному обсязі належним чином. 
З наведеного та аналізу положень статті 116 КУзПБ, що визначають обсяг та перелік документів та відомостей, які боржник - фізична особа зобов`язаний додати до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, колегія суддів вважає, що такий боржник повинен повно та всебічно сприяти кредиторам та керуючому реструктуризацією у встановлені свого реального майнового стану, а також запропонувати обґрунтований та виконуваний (реальний) проект плану реструктуризації своїх зобов`язань. 
У справах про неплатоспроможність фізичних осіб існує ризик ігнорування боржниками мети і завдань процедури реструктуризації боргів, що може полягати у не розробленні та не поданні на розгляд кредиторам проекту плану реструктуризації, надання фіктивного (зазначення вигаданих розмірів сум погашення чи інших відомостей) та невиконуваного плану реструктуризації, який не відповідатиме вимогам статті 124 КУзПБ, пасивній участі боржника в цій процедурі.
Така поведінка може пояснюватись прагненням боржників спонукати кредиторів до відхилення такого плану (не прийняття рішення щодо його схвалення зборами кредиторів), що зі спливом 120 днів з дня відкриття провадження у справі (частина перша статті 130 КУзПБ) створює формальні підстави для переходу в процедуру погашення боргів.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25.08.2021 по справі №925/473/20, що вказане безперечно не повинно залишатись поза судовим контролем, оскільки господарський суд та сторони (учасники) справи не позбавлені можливості надавати оцінку поведінці боржника: чи є вона відкритою, зрозумілою, своєчасною та добросовісною чи, навпаки, недобросовісною, такою, що містить ознаки ухилення від виконання зобов`язань, маючи на меті фактичне списання заборгованості перед кредиторами, що може свідчити про зловживання правом на доступ до суду зі зверненням із заявою про неплатоспроможність.
Так, звертаючись до суду з заявою про відкриття провадження про неплатоспроможність, ОСОБА_1 зазначила, що не працює, проживає у Швеції та її єдиним доходом є допомога від уряду Швеції у розмірі 1891,00 SEK (Шведських крон), що за комерційним курсом дорівнює 5011,15 грн, з яких 1983,15 грн боржниця пропонує щомісячно виділяти на погашення вимог кредиторів.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що у відповідності до наданої боржницею посвідки на проживання у Швеції, вона дійсна до 04.03.2024, доказів про її продовження наявні матеріали справи не містять, а боржницею надано не було.
Відповідно, відсутні у наявних матеріалах справи й докази на підтвердження отримання боржницею допомоги від уряду Швеції після 04.03.2024, та їх спрямування на погашення вимог кредиторів. 
До того ж, слід відзначити, що у відповідності до вказаної посвідки на проживання, остання надана ОСОБА_1 із правом працевлаштування.
Однак, наявні матеріали справи не містять, а боржницею не надано доказів на підтвердження вжиття нею заходів стосовно покращення свого фінансового стану, та щодо намірів, спрямованих на погашення заборгованості перед кредиторами, позаяк боржниця працездатного віку, не позбавлена права на працевлаштування, отримання доходу та його спрямування, у тому числі, на погашення існуючої заборгованості перед кредиторами. 
Тобто, запропонований боржницею план реструктуризації не містить жодних відомостей про покращення майнового стану ОСОБА_1 , зокрема шляхом працевлаштування, отримання прибутку та погашення боргів.
Відтак, на переконання суду апеляційної інстанції, у даному випадку, з огляду на наведені обставини, боржником подано завідома невиконуваний план реструктуризації, який не відповідає вимогам статті 124 КУзПБ.
Апеляційний суд також зазначає, що пунктом 11 ч. 3 ст. 116 КУзПБ визначено, що до заяви боржника про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність додається декларація про майновий стан боржника за формою, затвердженою державним органом з питань банкрутства.
Згідно з ч. 5 ст. 116 КУзПБ декларація про майновий стан подається боржником за три роки (за кожен рік окремо), що передували року подання до суду заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. Боржник також подає декларацію про майновий стан за рік, в якому подається заява про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, станом на перше число місяця, що передує місяцю подання заяви до суду.
Реалізація обов`язку фізичної особи, яка звернулася до компетентного суду за визнанням факту її неплатоспроможності, у тому числі, надавати достовірну інформацію про все наявне майно, зумовлена не тільки формальними вимогами законодавця, а й сутнісним змістом процедур у справах про неплатоспроможність фізичної особи, тому надання повної і достовірної інформації у декларації про майновий стан є процесуальним обов`язком боржника у провадженнях про неплатоспроможність фізичної особи (подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 22.09.2021 у справі № 910/6639/20).
Інститут надання фізичною особою декларації про майновий стан боржника за останні три роки разом із заявою про визнання її неплатоспроможною обумовлений, передусім, необхідністю визначення обсягів майнових активів боржника з метою ефективного здійснення процедури погашення боргів такої особи, зокрема шляхом їх реструктуризації та подальшого задоволення грошових вимог кредиторів.
Саме тому, реалізація обов`язку фізичної особи, яка звернулася до компетентного суду за визнанням факту її неплатоспроможності, у тому числі, надавати достовірну інформацію про все наявне майно, зумовлена не тільки формальними вимогами законодавця, а й сутнісним змістом процедур у справах про неплатоспроможність фізичної особи. Подання декларації про майновий стан надає можливість не лише встановити перелік та вартість майна, стан доходів та витрат на відповідну дату, а й динаміку розміру активів за відповідний період (див. постанову Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 22.09.2021 у справі № 910/6639/20).
У справах про неплатоспроможність боржників - фізичних осіб поняття "член сім`ї боржника" закріплено в частині п`ятій статті 116 Кодексу України з процедур банкрутства. 
Означені норми самостійно і вичерпно врегульовують зміст поняття "член сім`ї боржника", яке є спеціальним, встановленим саме для цілей визначення змісту правовідносин щодо відновлення платоспроможності фізичної особи. У цьому контексті положення статті 3 Сімейного кодексу України для регулювання відносин у процедурі розгляду справ про неплатоспроможність фізичних осіб не застосовуються.
Тлумачення частини п`ятої статті 116 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на мету правового регулювання відносин неплатоспроможності боржників - фізичних осіб, дає підстави для висновку, що до членів сім`ї такого боржника в обов`язковому порядку необхідно віднести його дітей (у тому числі повнолітніх), батьків та осіб, які перебувають під опікою чи піклуванням боржника, незалежно від того, що вони не проживають з ним спільно, не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. 
Палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 22.09.2021 по справі №910/6639/20 зауважила на необхідності врахування, в порядку частини четвертої статті 236 ГПК України, господарськими судами наведеної правової позиції у вирішенні питання включення відповідної інформації про майно, доходи й витрати членів сім`ї до декларації про майновий стан боржника, яка є невід`ємною складовою при його зверненні до суду зі заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи.
Зміст п. 9 Приміток до затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 21.08.2019 № 2627/5 форми Декларації про майновий стан боржника у справі про неплатоспроможність встановлює, що боржник за розділами декларації зазначає всю інформацію про членів сім`ї, яка йому відома та яку він може отримати з офіційних джерел (правовстановлюючі документи, відповідні державні реєстри). Якщо член сім`ї не надав боржнику інформацію і така інформація не може бути отримана ним з офіційних джерел, у відповідному рядку декларації зазначається "Член сім`ї не надав інформацію". 
Отже, боржник за розділами декларації зазначає всю інформацію про членів сім`ї, яка йому відома та яку він може отримати з офіційних джерел (правовстановлюючі документи, відповідні державні реєстри). 
Посилаючись у декларації про майновий стан на те, що члени сім`ї не надали інформації про доходи, витрати, майно чи зобов`язання згідно з пунктом 9 Приміток до вищенаведеної форми Декларації про майновий стан боржника у справі про неплатоспроможність боржник має усвідомлювати, що ризики зазначення неповної інформації у декларації покладаються саме на боржника, позаяк спеціальним законом, яким є Кодекс України з процедур банкрутства, такої підстави ненадання інформації про майновий стан члена сім`ї не передбачено, натомість у частині п`ятій статті 116 цього Кодексу імперативно визначено, що декларація повинна містити інформацію щодо майна, доходів та витрат боржника і членів його сім`ї, що перевищують 30 розмірів мінімальної заробітної плати. Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладений в постанові від 22.09.2022 у справі №916/2372/20.
Так, звертаючись до суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, ОСОБА_1 зазначила, що до членів її сім`ї належить мати – ОСОБА_2 .
Відповідно до п.6 примітки наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження форми Декларації про майновий стан боржника у справі про неплатоспроможність" від 21.08.2019р. №2627/5, під членами сім`ї боржника розуміються особи, які перебувають у шлюбі з боржником (у тому числі, якщо шлюб розірвано протягом трьох років до дня подання декларації), а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою чи піклуванням боржника, інші особи, які спільно з ним проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких з боржником не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. Аналогічне тлумачення міститься також у абз.1 ч.5 ст.116 КУзПБ.
Тлумачення ч.5 ст.116 КУзПБ, з огляду на мету правового регулювання відносин неплатоспроможності боржників-фізичних осіб, дає підстави для висновку, що до членів сім`ї боржника в обов`язковому порядку необхідно віднести його дітей (у тому числі повнолітніх), батьків та осіб, які перебувають під опікою чи піклуванням боржника, незалежно від того, що вони не проживають з ним спільно, не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 у справі №902/986/21).
Однак, боржниця ані у деклараціях поданих разом з заявою, ані у виправлених деескалаціях, не вказала відомостей про майно та дохід отриманий членами сім`ї, а саме ОСОБА_2 . При цьому, боржниця обмежилась лише посиланням на те, що член сім`ї не надав відповідної інформації. 
Втім, ані звертаючись з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, ані в подальшому, боржниця не зазначила про об`єктивну неможливість отримання інформації з офіційних джерел щодо наявності у члена його сім`ї доходу, рухомого та нерухомого майна, витрат тощо, а також не зазначила про вжиття будь-яких дій щодо отримання такої інформації з офіційних джерел. 
Суд апеляційної інстанції також зауважує на тому, що за приписами ст. 114 КУзПБ арбітражний керуючий у справі про неплатоспроможність фізичної особи зобов`язаний, зокрема організувати виявлення та складання опису майна боржника (проведення інвентаризації), визначити його вартість.
Так, як вже було вказано вище, боржниця стверджує, що з початком повномасштабного вторгнення рф на територію України, виїхала на її межі та проживає у Швеції. Однак, місцем реєстрації боржниці є АДРЕСА_1 .
Арбітражним керуючим Чульським О.С. надано до матеріалів справи наказ №1 про проведення інвентаризації та опис майна боржника у відповідності до якого встановлено наявність: дивану, шафи для речей та мобільного телефону. 
Однак, колегія суддів зауважує, що арбітражним керуючим Чульським О.С., з урахуванням різних місць реєстрації та перебування боржниці, не вказано місця проведення такої інвентаризації.
Колегія суддів зазначає, що процедура неплатоспроможності фізичної особи не є інструментом легалізації ухилення від виконання грошових зобов`язань чи способом уникнення наслідків недобросовісної поведінки. 
За відсутності сумлінної поведінки боржника застосування механізмів КУзПБ фактично перетворюється на спосіб порушення прав кредиторів та знецінення принципу обов`язковості виконання судових рішень.
Процедура неплатоспроможності фізичної особи не є процедурою списання боргів, в цій процедурі необхідно дотримуватись балансу інтересів та враховувати правомірні очікування кредиторів.
При цьому саме на боржникові у справі про неплатоспроможність фізичної особи лежить обов`язок як найповнішого розкриття суду та його кредиторам інформації про свій майновий стан та майновий стан осіб, зазначені боржником у декларації.
Судова колегія також зауважує, що ухвалами Господарського суду Одеської області від 14.10.2025, 04.11.2025, 02.12.2025 та 23.12.2025 було зобов`язано боржницю надати інформацію щодо отримання доходів, які підтверджуються офіційними документами, а також зобов`язано боржницю та арбітражного керуючого забезпечити особисту явку в судове засідання для надання пояснень по справі.
Проте жодного разу боржниця не забезпечила явку в судове засідання та жодних пояснень / доказів не надала.
Виходячи із встановлених у цій справі фактичних обставин, зазначених положень законодавства та правових висновків Верховного Суду, колегія суддів вважає, що ненадання боржницею повних і достовірних відомостей щодо майна, доходів та витрат, доказів сумлінного виконання обов`язків боржника, завідомо невиконуваного проекту плану реструктуризації, свідчить про недобросовісну поведінку боржниці, що є достатньою підставою для закриття провадження у справі про неплатоспроможність за пунктом 1 частини сьомої статті 123 КУзПБ.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. 
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду Одеської області від 17.02.2026 по справі №916/2429/24 скасуванню, а провадження по справі закриттю. 

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу задовольнити. 
2. Ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.02.2026 по справі №916/2429/24 – скасувати.
3. Клопотання Акціонерного товариства Комерційний Банк “ПриватБанк” про закриття провадження у справі №916/2429/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 – задовольнити.
4. Провадження у справі №916/2429/24 за заявою боржника ОСОБА_1 про неплатоспроможність – закрити. 
Постанова, згідно з ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 25.05.2026.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Філінюк І.Г.