Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків  

21.05.2026 р. справа №520/10638/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В. за участі секретаря судового засідання - Карапетян М.О., позивача - ОСОБА_1 , представник відповідача - не прибув, начальник 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Сухина Олександр Олександрович - не прибув, представник Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України - не прибув, представник 7 управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України - не прибув, розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ст. 287 КАС України справу за позовом
 	ОСОБА_2 (далі за текстом - позивач, заявник) 	
до     третя особа	Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, адміністративний орган, орган публічної адміністрації),  - Начальник 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Сухина Олександр Олександрович, Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України, 7 управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України	
про	визнання незаконною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,	
встановив: 
Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження №77762980 від 10.04.2025 року, яку оформила старший державний виконавець І. Антосік 20.04.2026 року; 2) зобов`язання відповідача продовжити виконавчі дії щодо виконання вимог рішення суду, постановленого у справі №520/28579/24 12.02.2025р.
Аргументуючи цю вимогу зазначив, що рішення Харківського окружного адміністративного суду 12.02.2025 року по справі № 520/28579/24 у повному обсязі не виконано, отже відсутні правові підстави для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа за цим рішенням суду.
Відповідач з поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що виконавчий документ містив зобов`язання немайнового характеру щодо повторного розгляду заяв і надання інформації про результати їх розгляду, яке боржником було фактично виконано шляхом повторного розгляду заяв та направлення відповідних письмових відповідей стягувачу, що підтверджено листами 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 23.04.2025, 17.04.2026 та 20.04.2026. Оскільки предметом виконання є вчинення конкретної дії, а не оцінка її змісту, повноти чи суб`єктивного задоволення позивача, державний виконавець обґрунтовано встановив факт належного виконання рішення суду та, керуючись п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», правомірно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з чим підстави для його подальшого здійснення відсутні, а вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Третя особа, Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України, надала до суду письмові пояснення, у яких зазначила, що 7-м управлінням Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України у повному обсязі виконано судове рішення у справі № 520/28579/24 від 31.03.2025 шляхом повторного розгляду заяв ОСОБА_2 від 19.08.2024 та надання вичерпних письмових відповідей із урахуванням висновків суду, що підтверджується відповідними листами та матеріалами службового листування, наданими державному виконавцю, у зв`язку з чим обов`язок, визначений виконавчим документом, є фактично виконаним, а підстави для подальшого примусового виконання відсутні, що свідчить про правомірність дій органу та законність закінчення виконавчого провадження.
Третя особа, 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України в особі начальника Сухини Олександра Олександровича, надала до суду письмові пояснення, у яких зазначила, що 7-м управлінням Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України як до відкриття виконавчого провадження, так і на виконання постанови державного виконавця у справі № 77762980 повторно розглянуто всі три заяви ОСОБА_2 від 19.08.2024 із урахуванням висновків суду, за результатами чого підготовлено відповідні рапорти, довідки та надано письмові відповіді заявнику, що підтверджується вихідними листами та матеріалами службового листування, направленими до органу ДВС, а отже обов`язок, визначений виконавчим документом, виконано в повному обсязі у спосіб прямо передбачений судовим рішенням, у зв`язку з чим підстави для подальшого примусового виконання та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження відсутні.
Позивач в судовому засіданні підтримав доводи і вимоги позову. Твердив, що належним розглядом звернень у даному випадку є складання Управлінням як компетентним державним правоохоронним органом протоколів про вчинення адміністративних правопорушень за ознаками ч.1 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення та за ознаками ч.2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Окрім того, в судовому засіданні позивач подав заяву про прийняття окремої ухвали стосовно незаконних дій ОСОБА_3 , у якій зазначив, що ОСОБА_4 всупереч ухвалі суду про надання повних письмових пояснень та доказів у межах спірних правовідносин умисно не надав до суду додатки до звернення позивача від 19.08.2024 року, а саме: рішення ради від 02.08.2024 року «Про внесення змін і доповнень до Програми управління комунальною власністю Височанської селищної ради на 2024 рік», протокол поіменного голосування та протокол ХРХОГО «Споживач», які мають істотне значення для правильного вирішення справи та підтверджують факт участі ОСОБА_5 у голосуванні щодо виділення коштів комунальним підприємствам КП «Високий» та КП «Жилкомунсервіспослуга», керівником яких він є, що свідчить про наявність реального конфлікту інтересів. Натомість у відповіді №47795-2025 ОСОБА_4 навмисно змінив зміст звернення позивача та надав оцінку голосуванню В. Сотнікова щодо інших комунальних підприємств — КП «Тепловодопостачання» та КП «Бабаївська ВУЖКГ», до яких останній не має відношення. На думку позивача, такі дії свідчать про свідоме приховування доказів та спробу введення суду в оману, що є підставою для реагування суду шляхом постановлення окремої ухвали відповідно до вимог процесуального законодавства.
Розглядаючи подану заяву суд зазначає, що пунктом 3 частини 3 статті 44 КАС України надано право учасникам справи подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Частиною 2 статті 166 КАС України передбачено, що заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.
Статтею 249 КАС України передбачено порядок та спосіб постановлення окремих ухвал.
Так, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними, що визначено ч.2 ст. 249 КАС України.
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.
У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Як зазначено вище, підставою для винесення окремої ухвали є виявлення порушення закону.
Тож, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для винесення окремої ухвали немає.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що наведені позивачем обставини та доводи не містять достатніх і належних доказів наявності у діях третьої особи - начальника 7-ого Управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України очевидного порушення закону чи ознак правопорушення, які б були встановлені судом під час розгляду справи та могли слугувати підставою для постановлення окремої ухвали відповідно до статті 249 КАС України.
Окрім цього, суд наголошує, що постановлення окремої ухвали є диспозитивним (виключним) правом саме адміністративного суду та не залежить від волі учасників справи.
Виходячи з меж предмету спору у даній справі, суд не встановив правових підстав для постановлення окремої ухвали у цій справі, відтак у задоволенні заяви сторони позивача про постановлення окремої ухвали у справі слід відмовити.
Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним, у відзиві на позов просив суд розгляд справи проводити без його участі. 
Представники третіх осіб в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. 7-ме управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України 20.05.2026р. подало до суду клопотання про неможливість прибуття начальника Сухини О.О. у зв`язку із перебуванням у відпустці.
Оскільки вжиті окружним адміністративним судом діючі механізми з`ясування об`єктивної істини за власною ініціативою безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників спору призвели до надходження до матеріалів справи сукупності доказів, обсяг яких повно та всебічно висвітлює обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі матеріалів справи, а тому суд, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник подав до Управління звернення від 19.08.2024р. з приводу складення відносно Височанського селищного голови - ОСОБА_6 протоколів про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення та ч.2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення за фактом укладення договору про надання професійної правничої допомоги адвоката у межах справи №635/887/24 із сплатою коштів готівкою (вх. №Р-1375 від 19.08.2024р.; далі за текстом - Звернення №1).
Згідно з рапортом від 17.09.2024р. ДСР НПУ №13150-2024 ці факти вже були перевірені раніше під час розгляду звернень заявника за вх.Р-31 від 24.04.2024р. та вх.Р-41/2 від 07.06.2024р., зміст тексту та матеріалів Звернення №1 не містить об`єктивних даних про вчинення адміністративних правопорушень, пов"язаних із корупцією.
Згідно з довідкою від 17.09.2024р. ДСР НПУ №13149-2024 ці факти вже були перевірені раніше під час розгляду звернень заявника за вх.Р-31 від 24.04.2024р. та вх.Р-41/2 від 07.06.2024р., зміст тексту та матеріалів Звернення №1 не містить об`єктивних даних про вчинення адміністративних правопорушень, пов"язаних із корупцією.
Листом Управління від 17.09.2024р. №43779-2024 заявник був сповіщений про те, що за результатами розгляду Звернення №1 не встановлено ознак складу вчинення адміністративного правопорушення, пов"язаного із корупцією.
Судом з`ясовано, що заявником раніше вже було порушено питання аналогічного характеру у зверненні від 22.04.2024р. (вх.№ Р-31 від 24.04.2024р.) та від 06.06.2024р. (вх. №Р-41/2 від 07.06.2024р.) та в рамках попереднього звернення ОСОБА_2 вих. № Р-31 від 24.04.2024 працівниками Управління листом від 16.05.2024р. №Р-31 було спрямовано до НАЗК повідомлення ОСОБА_2 з метою вжиття заходів та реагування.
Згідно з листом Національного агентства з протидії корупції від 27.05.2024р. №37-01/38132-24 у наданих матеріалах відсутні фактичні дані, які свідчать чи могли б свідчити про порушення Височанською селищною радою вимог ст. 54 Закону шляхом отримання від адвоката безоплатної послуги. З огляду на наведене у Національного агентства наразі відсутні підстави для реалізації прав та повноважень, визначених ст. 11, 12 Закону України «Про запобігання корупції».
Заявник подав до Управління звернення від 19.08.2024р. з приводу складення відносно Височанського селищного голови - ОСОБА_6 протоколів про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення та ч.2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення за фактом укладення договору про надання професійної правничої допомоги адвоката у межах справи №635/863/24 із сплатою коштів готівкою (вх. №Р-1377 від 19.08.2024р.; далі за текстом - Звернення №2).
Згідно з рапортом від 17.09.2024р. ДСР НПУ №13139-2024 ці факти вже були перевірені раніше під час розгляду звернень заявника за вх.Р-31 від 24.04.2024р. та вх.Р-41/2 від 07.06.2024р., зміст тексту та матеріалів Звернення №2 не містить об`єктивних даних про вчинення адміністративних правопорушень, пов"язаних із корупцією.
Згідно з довідкою від 17.09.2024р. ДСР НПУ №13140-2024 ці факти вже були перевірені раніше під час розгляду звернень заявника за вх.Р-31 від 24.04.2024р. та вх.Р-41/2 від 07.06.2024р., зміст тексту та матеріалів Звернення №2 не містить об`єктивних даних про вчинення адміністративних правопорушень, пов"язаних із корупцією.
Листом Управління від 17.09.2024р. №43777-2024 заявник був сповіщений про те, що за результатами розгляду Звернення №2 не встановлено ознак складу вчинення адміністративного правопорушення, пов"язаного із корупцією.
Судом з`ясовано, що заявником раніше вже було порушено питання аналогічного характеру у зверненні від 22.04.2024р. (вх.№ Р-31 від 24.04.2024р.) та від 06.06.2024р. (вх. №Р-41/2 від 07.06.2024р.) та в рамках попереднього звернення ОСОБА_2 вих. № Р-31 від 24.04.2024 працівниками Управління листом від 16.05.2024р. №Р-31 було спрямовано до НАЗК повідомлення ОСОБА_2 з метою вжиття заходів та реагування.
Згідно з листом Національного агентства з протидії корупції від 27.05.2024р. №37-01/38132-24 у наданих матеріалах відсутні фактичні дані, які свідчать чи могли б свідчити про порушення Височанською селищною радою вимог ст. 54 Закону шляхом отримання від адвоката безоплатної послуги. З огляду на наведене у Національного агентства наразі відсутні підстави для реалізації прав та повноважень, визначених ст. 11, 12 Закону України «Про запобігання корупції».
Заявник подав до Управління звернення від 19.08.2024р. з приводу складення відносно депутата Височанської селищної ради - ОСОБА_7 протоколів про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення та ч.2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення за фактом позитивного голосування на сесії 02.08.2024р. стосовно надання фінансової підтримки Комунальному підприємству Височанської селищної ради "Високий" та Комунальному підприємству Височанської селищної ради "Житлокомунсервіспослуга" (далі за текстом - Звернення №3).
Під час розгляду Звернення №3 Управлінням були складені листи від 21.08.2024р. №34910-2024, від 21.08.2024р. №34919-2024, від 21.08.2024р. №34918-2024 про витребування відомостей і документів.
Згідно з рапортом від 16.09.2024р. ДСР НПУ №13101-2024 викладена у Зверненні №3 інформація не знайшла свого об"єктивного підтвердження.
Згідно з довідкою від 16.09.2024р. ДСР НПУ №13102-2024 зміст тексту та матеріалів Звернення №3 не містить об`єктивних даних про вчинення адміністративних правопорушень, пов"язаних із корупцією.
Листом Управління від 17.09.2024р. №43420-2024 заявник був сповіщений про те, що за результатами розгляду Звернення №3 не встановлено ознак складу вчинення адміністративного правопорушення, пов"язаного із корупцією.
Стверджуючи про протиправність дій суб"єкта владних повноважень - Управління під час розгляду Звернення №1, Звернення №2, Звернення №3 та набуття у зв`язку із поданням цих звернень правового статусу викривача, заявник ініціював спір у справі №520/28579/24.
У межах справи №520/28579/24 заявником були заявлені вимоги: 1) визнати розгляд заяви ОСОБА_2 , стосовно дій Височанського селищного голови О. Мороза, які вчинені ним про розгляді судової справи №635/863/24, який здійснено ОСОБА_8 з порушенням вимог ч.1-ч.3 ст. 53-2 ЗУ «Про запобігання корупції», неправомірною бездіяльністю, такою що порушено право позивача, гарантоване ЗУ «Про запобігання корупції» на неупереджений розгляд повідомлення та отримання з цього приводу детальної інформації про його розгляд; 2) визнати розгляд заяви ОСОБА_2 , стосовно дій Височанського селищного голови О. Мороза, які вчинені ним про розгляді судової справи №635/887/24, який здійснено ОСОБА_8 з порушенням вимог ч.1-ч.3 ст. 53-2 ЗУ «Про запобігання корупції» неправомірною бездіяльністю, такою що порушено право позивача, гарантоване ЗУ «Про запобігання корупції» на неупереджений розгляд повідомлення та отримання з цього приводу детальної інформації про його розгляд; 3) визнати розгляд заяви ОСОБА_2 , стосовно дій депутата Височанської селищної ради В. Сотнікова, які вчинені ним про розгляді питання про додаткове фінансування комунальних підприємств, з бюджету громади, де він обіймає посади директора, який здійснено О. Сухиною з порушенням вимог ч.1-ч.3 ст. 53-2 ЗУ «Про запобігання корупції» неправомірною бездіяльністю, такою що порушено право позивача, гарантоване ЗУ «Про запобігання корупції» на неупереджений розгляд повідомлення та отримання з цього приводу детальної інформації про його розгляд; 4) зобов`язати ОСОБА_9 організувати розгляд заяви ОСОБА_2 стосовно дій Височанського селищного голови О. Мороза, які вчинено ним при розгляді судової справи №635/863/24, з ознаками конфлікту інтересів, на вимогах положень ч.1-ч.3 ст. 53-2 ЗУ «Про запобігання корупції», з попереднім внесенням інформації про розгляд вказаної заяви до Єдиного порталу повідомлень викривачів; 5) зобов`язати ОСОБА_9 організувати розгляд заяви ОСОБА_2 стосовно дій Височанського селищного голови О. Мороза, які вчинено ним при розгляді судової справи №635/887/24, з ознаками конфлікту інтересів, на вимогах положень ч.1-ч.3 ст. 53-2 ЗУ «Про запобігання корупції», з попереднім внесенням інформації про розгляд вказаної заяви до Єдиного порталу повідомлень викривачів; 6) зобов`язати ОСОБА_9 організувати розгляд заяви ОСОБА_2 стосовно дій депутата Височанської селищної ради В. Сотнікова, які вчинені ним про розгляді питання про додаткове фінансування комунальних підприємств, з бюджету громади, де він обіймає посади директора, з ознаками конфлікту інтересів, на вимогах положень ч.1-ч.3 ст. 53-2 ЗУ «Про запобігання корупції», з попереднім внесенням інформації про розгляд вказаної заяви до Єдиного порталу повідомлень викривачів.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2025 р. у справі №520/28579/24 було визнано неправомірними дії начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України стосовно належного та в повному обсязі розгляду кожної із трьох заяв ОСОБА_2 від 19.08.2024. Зобов`язано начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України повторно розглянути заяви ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 19.08.2024 (у кількості 3 шт.) та надати детальну інформацію про результати попереднього розгляду кожної із трьох заяв ОСОБА_2 від 19.08.2024, з урахуванням висновків суду.
Рішення суду набрало законної сили 15.03.2025р. та 03.04.2025р. заявнику було видано виконавчий лист.
За цим виконавчим листом 10.04.2025р. старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Антосік І.О. була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №77762980.
10.04.2025р. старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Антосік І.О. була прийнята постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП №77762980.
10.04.2025р. старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Антосік І.О. була прийнята постанова про стягнення виконавчого збору ВП №77762980.
Листом від 23.04.2025р. №48193-2025 начальником 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Сухиною О.О. повідомлено виконавця, що Управлінням на виконання постанови суду по справі № 520/28579/24 від 31.03.2025 повторно розглянуто заяви ОСОБА_2 від 19.08.2024 та надано детальну інформацію про результати розгляду, з урахуванням висновків суду. Також, додатково надано копії відповіді ОСОБА_2 №47795-2025 від 23.04.2025р., №48076-2025 від 23.04.2025р., №47794-2025 від 23.04.2025р., як докази про виконання судового рішення по справі № 520/28579/24 від 31.03.2025.
Відповідь №48076-2025 від 23.04.2025р. була складена на підставі довідки оперуповноваженого 7-го управління (з обслуговування Харківської області) ДСР Національної поліції України лейтенантом поліції Юлії Ткачової про результати проведеної перевірки інформації, викладеної в заяві гр. ОСОБА_2 (вх. №Р-1375 від 19.08.2024р.) від 23.04.2025р. №15329-2025.
Відповідь №47794-2025 від 23.04.2025р. була складена на підставі довідки оперуповноваженого 7-го управління (з обслуговування Харківської області) ДСР Національної поліції України лейтенантом поліції Юлії Ткачової про результати проведеної перевірки інформації, викладеної в заяві гр. ОСОБА_2 (вх. №Р-1377 від 19.08.2024р.) від 23.04.2025р. №15325-2025.
Відповідь №47795-2025 від 23.04.2025р. була складена на підставі довідки оперуповноваженого 7-го управління (з обслуговування Харківської області) ДСР Національної поліції України лейтенантом поліції Юлії Ткачової про результати проведеної перевірки інформації, викладеної в заяві гр. ОСОБА_2 (вх. №Р-1378 від 19.08.2024р.) від 23.04.2025р. №15326-2025.
Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області в межах справи №520/28579/24 до суду була подана заява про роз`яснення рішення по справі №520/28579/24 від 31.03.2025 року в наступній частині: «Зобов`язати начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України повторно розглянути заяви ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 19.08.2024 (у кількості 3 шт.) та надати детальну інформацію про результати попереднього розгляду кожної із трьох заяв ОСОБА_2 від 19.08.2024, з урахуванням висновків суду», а саме з урахуванням яких висновків суду повинна бути надана детальна інформація на заяви ОСОБА_2 .
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.06.2025р. по справі №520/28579/24 заяву Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області про роз`яснення судового рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до Сухини Олександра Олександровича - начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань НП України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії було залишено без задоволення.
Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганськiй та Харкiвськiй областях Харкiвського мiжрегiонального управління І. Антосік звернулась до 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України з вимогою від 16.04.2026р. №77762980, в якій просила повідомити протягом 3-х робочих днів про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/28579/24 від 31.03.2025 (надати копії повторного розгляду заяв ОСОБА_2 від 19.08.2024, докази направлення заявнику відповіді, тощо).
7-м Управлінням Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України листом від 20.04.2026р. №46529-2026 повідомлено виконавця про повторний розгляд 3-х заяв ОСОБА_2 від 19.08.2024 по справі № 520/28579/24 та надано копії відповідей ОСОБА_2 та як доказ про виконання рішення суду надано скріншоти про підтвердження відправлення електронного листа вихідним листом.
Постановою головного державного виконавця Відділу від 20.04.2026р. по ВП №77762980 було закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/28579/24 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з його виконанням.
Як достеменно з"ясовано судом, підставою для вчинення саме такого управлінського волевиявлення послугувало фактичне судження суб"єкта владних повноважень про те, що згідно листа 7-го Управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувано Національної поліції України від 17.04.2026 за вих. № 45919-2026 співробітниками Управління на виконання рішення суду по справі № 520/28579/24 від 31.03.2025 повторно розглянуто заяви ОСОБА_2 від 19.08.2024, з урахуванням висновків суду. Рішення суду виконано в повному обсязі.
Стверджуючи про протиправність оскарженого рішення суб"єкта владних повноважень у формі постанови про закінчення виконавчого провадження, заявник ініціював даний спір у справі №520/10638/26.
Під час розгляду даного спору суд вважає за необхідне першочергово дослідити обставини набуття заявником статусу викривача у розумінні Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" у зв"язку із поданням Звернення №1, Звернення №2, Звернення №3.
Суд зважає на те, що за наведеними у ст.1 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" визначеннями: корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність; корупція - використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей; неправомірна вигода - грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, будь-які інші вигоди нематеріального чи негрошового характеру, які обіцяють, пропонують, надають або одержують без законних на те підстав; потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність; приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях; реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.
Відповідно до ч.2 ст.53-2 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" вимоги до повідомлень (у тому числі анонімних) про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону та порядок їх розгляду визначаються цим Законом. Повідомлення підлягає розгляду, якщо наведена у ньому інформація містить фактичні дані, що вказують на можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені.
Згідно з ч.3 ст.53-2 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, здійснене через зовнішні або внутрішні канали повідомлення такої інформації, підлягає попередньому розгляду уповноваженою особою у строк не більше десяти робочих днів з дня внесення цієї інформації до Єдиного порталу повідомлень викривачів.
У разі якщо під час попереднього розгляду повідомлення встановлено, що воно не відповідає вимогам цього Закону, його подальший розгляд здійснюється у порядку, визначеному для розгляду звернень громадян, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення.
Відтак, у якості моменту повідомлення учасником суспільних відносин - громадянином інформації про можливі факти корупційних правопорушень (пов"язаних із корупцією правопорушень, порушень Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції") слід кваліфікувати не подію фізичного подання письмового або усного повідомлення до компетентного державного органу, а вчинення таким державним органом управлінського волевиявлення з приводу підтвердження наявності у відповідного звернення повідомлення про вчинення корупційного правопорушення (про вчинення пов"язаного із корупцією правопорушення, про вчинення порушення Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції"), а також підтвердження наявності у заявника правового статусу викривача. 
Суд відзначає, що Звернення №1 та Звернення №2 стосувались питань укладання посадовою особою місцевого самоврядування договору про надання професійної правничої допомоги адвоката, а Звернення №3 стосувалось голосування депутата селищної ради на сесії органу місцевого самоврядування.
Доказів про те, що викладена у цих зверненнях інформація була отримана заявником унаслідок трудової, професійної, господарської, громадської, наукової діяльності, проходженням служби чи навчання або участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання матеріали справи не містять.
Тож, застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що зміст Звернення №1, Звернення №2, Звернення №3, правова природа джерел отримання відображеної у Зверненні №1, Зверненні №2, Зверненні №3 інформації виключає безумовне та беззастережне набуття заявником статусу викривача корупції унаслідок самого лише факту подачі цих звернень до державного органу.
Обставини відсутності у заявника правового статусу викривача у розумінні Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" установлені і рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2025 р. у справі №520/28579/24.
Відтак, у межах спірних правовідносин суд не знаходить підстав для поширення на заявника процесуальних гарантій та імунітету викривача корупції.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб”єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб”єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Згідно з приписами ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 ч.2 ст.129 Конституції України встановлено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Згідно з ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України), судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02.06.2016 №1404-VІІІ "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон України №1404-VІІІ).
Відповідно до ст.1 Закону України №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч.1 ст.5 Закону України №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Перелік заходів примусового виконання рішень (тобто виконавчих документів) окреслений законодавцем у ст.10 Закону України №1404-VIII і за приписами цієї статті є невичерпним.
Відповідно до ч.1 ст.18 та п.1 ч.2 ст.18 Закону України №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з п.1 ч.3 ст.18 Закону України №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
За приписами п.11 ч.1 ст.39 Закону України №1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
Відповідно до ст. 63 Закону України №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
Згідно з ч.1 ст. 75 Закону України №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Частиною 2 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Положеннями ст.2 Закону України №1404-VIII визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: верховенство права; законність; справедливість, неупередженість, об`єктивність.
Як то указано у ч.1 ст.13 Закону України №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Отже, з огляду на приписи ст.8 Конституції України та вимоги ч.2 ст.2 КАС України текст постанов виконавця повинен містити посилання на правильно застосовані належні норми права та на достатні об`єктивні дані (котрі були здобуті у передбаченому законом порядку та були фізично наявні у розпорядженні суб"єкта владних повноважень на момент вчинення конкретного управлінського волевиявлення) для вчинення конкретного управлінського волевиявлення.
При цьому, суд вважає, що за відсутності прямої вказівки про це у Законі України №1404-VIII вчиненню управлінського волевиявлення виконавця з приводу винесення постанови про застосування штрафу за невиконання рішення без поважних причин або постанови з приводу закінчення виконавчого провадження не обов"язково має перебувати перевірка стану виконання рішення суду у формі виходу державного виконавця за місцем знаходження боржника, але наявні в матеріалах виконавчого провадження документи та відомості в іншій формі фіксації повинні беззаперечно доводити наявність підстав як для застосування штрафу (тобто для кваліфікації поведінки боржника у якості протиправної), так і для закінчення виконавчого провадження (тобто для кваліфікації у даному випадку рішення суду у якості виконаного у повному обсязі). 
Водночас із цим, суд зазначає, що у межах спірних правовідносин оскаржена заявником постанова про закінчення виконавчого провадження була винесена на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України №1404-VIII, де указано, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Наведена обставина виключає необхідність перевірки відповідності закону діянь державного виконавця як у контексті ст.ст.63, 75 Закону України №1404-VIII, так і в аспекті вчинення будь-яких інших заходів примусового виконання судового акту, позаяк до предмету доказування у даному конкретному випадку згідно з ч.2 ст.73 КАС України належать виключно обставини фактичного і реального виконання суб`єктом владних повноважень - Управлінням судового акту у справі №520/28579/24.
Як встановлено судом за матеріалами справи, листом від 23.04.2025р. №48193-2025 начальником 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Сухиною О.О. повідомлено виконавця, що Управлінням на виконання постанови суду по справі № 520/28579/24 від 31.03.2025 повторно розглянуто заяви ОСОБА_2 від 19.08.2024 та надано детальну інформацію про результати розгляду, з урахуванням висновків суду. Також, додатково надано копії відповіді ОСОБА_2 №47795-2025 від 23.04.2025р., №48076-2025 від 23.04.2025р., №47794-2025 від 23.04.2025р., як докази про виконання судового рішення по справі № 520/28579/24 від 31.03.2025.
Відповідь №48076-2025 від 23.04.2025р. складена на підставі довідки оперуповноваженого 7-го управління (з обслуговування Харківської області) ДСР Національної поліції України лейтенантом поліції Юлії Ткачової про результати проведеної перевірки інформації, викладеної в заяві гр. ОСОБА_2 (вх. №Р-1375 від 19.08.2024р.) від 23.04.2025р. №15329-2025.
Відповідь №47794-2025 від 23.04.2025р. складена на підставі довідки оперуповноваженого 7-го управління (з обслуговування Харківської області) ДСР Національної поліції України лейтенантом поліції Юлії Ткачової про результати проведеної перевірки інформації, викладеної в заяві гр. ОСОБА_2 (вх. №Р-1377 від 19.08.2024р.) від 23.04.2025р. №15325-2025.
Відповідь №47795-2025 від 23.04.2025р. складена на підставі довідки оперуповноваженого 7-го управління (з обслуговування Харківської області) ДСР Національної поліції України лейтенантом поліції Юлії Ткачової про результати проведеної перевірки інформації, викладеної в заяві гр. ОСОБА_2 (вх. №Р-1378 від 19.08.2024р.) від 23.04.2025р. №15326-2025.
Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганськiй та Харкiвськiй областях Харкiвського мiжрегiонального управління І. Антосік звернулась до 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України з вимогою від 16.04.2026р. №77762980, в якій просила повідомити протягом 3-х робочих днів про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/28579/24 від 31.03.2025 (надати копії повторного розгляду заяв ОСОБА_2 від 19.08.2024, докази направлення заявнику відповіді, тощо).
7-м Управлінням Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України листом від 20.04.2026р. №46529-2026 повідомлено виконавця про повторний розгляд 3-х заяв ОСОБА_2 від 19.08.2024 по справі № 520/28579/24 та надано копії відповідей ОСОБА_2 та як доказ про виконання рішення суду надано скріншоти про підтвердження відправлення електронного листа вихідним листом.
Суд звертає увагу, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2025 р. у справі №520/28579/24 порушеному праву заявника було надано захист у спосіб зобов`язання начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України повторно розглянути заяви ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 19.08.2024 (у кількості 3 шт.) та надати детальну інформацію про результати попереднього розгляду кожної із трьох заяв ОСОБА_2 від 19.08.2024, з урахуванням висновків суду.
В межах справи №520/28579/24 судом було встановлено, що ОСОБА_2 , вважаючи себе викривачем, звернувся 19.08.2024 (у межах справи № 635/887/24) до 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань НП України із заявою, в якій просив, керуючись абз.1 п.1 ч.1 ст. 255 КУпАП скласти протоколи про вчинення Височанським селищним головою О. Морозом адміністративних правопорушень визначених ч.1 ст. 172-7 та ч.1 ст. 172-7 КУпАП, за укладення ним договору з отриманням правничої допомоги від адвоката І. Шапошникова, як фізичною особою, зі сплатою коштів за отримання послуги адвоката готівкою, але за ради забезпечення діяльності адвоката використання своїх посадових можливостей, у підконтрольному йому органу, з здійсненням незаконного впливу на депутата селищної ради. Враховуючи положення ст. 269 КУпАП ОСОБА_2 просив залучити його до протоколу про вчинення ОСОБА_10 адміністративного правопорушення як потерпілу особу, так як означеними протиправними діями ОСОБА_11 ОСОБА_2 завдана моральна шкода, у тому числі і тим, що селищний голова ОСОБА_12 , будучи суб`єктом власних повноважень, використовує свою посаду для вирішення особистих питань передавав незаконно адвокату конфіденційну інформацію про особу ОСОБА_2 , яку адвокат незаконно розповсюджував.
Листом від 17.09.2024 № 43777-2024 7-м управлінням Департаменту стратегічних розслідувань НП України надано відповідь на звернення ОСОБА_2 від 19.08.2024, в якій повідомлено, що 7-м управлінням (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України уважно розглянуто заяву ОСОБА_2 від 19.08.2024 щодо можливого вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією з боку голови Височанської селищної ради ОСОБА_13 . За результатами розгляду вказаної заяви не встановлено ознак складу вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією.
Також, ОСОБА_2 (у межах справи № 635/863/24) звернувся до 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань НП України із заявою, в якій просив, керуючись абз.1 п.1 ч.І ст. 255 КУпАП скласти протоколи про вчинення Височанським селищним головою О. Морозом адміністративних правопорушень визначених ч.І ст. 172-7 та ч.І ст. 172-7 КУпАП, за укладення ним договору з отриманням правничої допомоги від адвоката І. Шапошникова, як фізичною особою, зі сплатою коштів за отримання послуги адвоката готівкою, але за ради забезпечення діяльності адвоката використання своїх посадових можливостей, у підконтрольному йому органу, з здійсненням незаконного впливу на депутата селищної ради. Враховуючи положення ст. 269 КУпАП ОСОБА_2 просив залучити його до протоколу про вчинення ОСОБА_10 адміністративного правопорушення як потерпілу особу, так як означеними протиправними діями ОСОБА_11 ОСОБА_2 завдана моральна шкода, у тому числі і тим, що селищний голова ОСОБА_12 , будучи суб`єктом власних повноважень, використовує свою посаду для вирішення особистих питань передавав незаконно адвокату конфіденційну інформацію про особу ОСОБА_2 , яку адвокат незаконно розповсюджував.
Листом від 17.09.2024 № 43779-2024 7-м управлінням Департаменту стратегічних розслідувань НП України надано відповідь на звернення ОСОБА_2 від 19.08.2024, в якій повідомлено, що 7-м управлінням (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України уважно розглянуто заяву ОСОБА_2 від 19.08.2024 щодо можливого вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією з боку голови Височанської селищної ради ОСОБА_13 . За результатами розгляду вказаної заяви не встановлено ознак складу вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією.
19.08.2024 ОСОБА_2 звернувся до 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань НП України із заявою, в якій просив, керуючись абз.1 п.1 ч.І ст. 255 КУпАП скласти протоколи про вчинення депутатом Височанської селищної ради ОСОБА_7 адміністративних правопорушень визначених ч.І ст. 172-7 та ч.2 ст. 172-7 КУпАП, за позитивне голосування на сесії ради 02.08.2024 року стосовно надання фінансової підтримки комунальним підприємствам Височанської селищної ради «Високий» та «Жилкомунсервіспослуга», де ОСОБА_7 обіймає керівні посади і рішення стосується безпосередньо оплати його праці, що свідчить про прийняття рішення ОСОБА_7 при наявності реального конфлікту інтересів. Просив залучити ОСОБА_2 до протоколів у статусі Викривача, так як означена інформація ОСОБА_2 зібрана на підставі виконання статутних завдань ХРХОГО «Споживач», де він обіймає посаду голови організації.
Листом від 17.09.2024 № 43420-2024 7-м управлінням Департаменту стратегічних розслідувань НП України надано відповідь на звернення ОСОБА_2 від 19.08.2024, в якій повідомлено, що 7-м управлінням (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України уважно розглянуто заяву ОСОБА_2 від 19.08.2024 щодо можливого вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією з боку депутата Виеочанської селищної ради ОСОБА_7 . За результатами розгляду вказаної заяви не встановлено ознак складу вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією.
Позивач вважаючи, що ОСОБА_4 (начальник 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань НП України) не здійснив попередню перевірку і не повідомляв ОСОБА_2 про переведення розгляду його заяви на підставі Законом України «Про звернення громадян», не надав детальну інформацію про розгляд кожного конкретного звернення, не забезпечив виконання норм ст. 53-1 ЗУ «Про запобігання корупції» , а саме: не вніс до Єдиного порталу повідомлень викривачів відомості про повідомлення (заяви) ОСОБА_2 , що сприяло приховуванню інформації про вчинення ОСОБА_10 та ОСОБА_14 правопорушення з ознаками корупційного і подальшому вчиненню означеними особами корупційної діяльності звернувся до суду з позовом в межах справи №520/28579/24.
В рішенні від 12.02.2025р. по справі №520/28579/24 суд виснував, що фактично вказані відповіді 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань НП України не містять як жодної оцінки доводам ОСОБА_2 , викладеним у заявах від 19.08.2024, так і належної відповіді на його прохання. Відповідач, одержавши вказані заяви від ОСОБА_2 , не вчинив належних дій з метою перевірки обставин, викладених у зверненнях ОСОБА_2 (направлення запиту з метою отримання документів, тощо), а обмежився наданням листів аналогічного змісту, що вказує на те, що фактично заяви позивача від 19.08.2024 (у кількості 3 шт.) розглянуто відповідачем не в повному обсязі, без надання оцінки всім доводам заявника, без зазначення наявності чи відсутності підстав для притягнення осіб, вказаних у заяві, до адміністративної відповідальності. 
Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, про вчинення відповідачем бездіяльності щодо належного розгляду кожної із трьох заяв ОСОБА_2 від 19.08.2024.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Стосовно повноти виконання начальником 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2025р. по справі №520/28579/24 суд зазначає, що суспільні відносини з приводу практичної реалізації права особи на отримання інформації унаслідок звернення до учасників суспільних відносин унормовані, насамперед, приписами ст.40 Конституції України, згідно з якою усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, а також додатково деталізовані приписами Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі за текстом - Закон №393/96-ВР), Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992р. №2657-ХІI (далі за текстом - Закон №2657-ХІІ), Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI).
При цьому, приписи перелічених вище законів одночасно регламентують і суспільні відносини з обігу інформації.
Окрім того, відносини з обігу інформації унормовані також і приписами ст.32 Конституції України, де указано, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, а також приписами низки інших актів законодавства, зокрема, Закону України від 01.06.2010р. №2297-VI "Про захист персональних даних" (далі за текстом - Закон №2297-VI), Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" (далі за текстом - Закон №1700-VIІ).
Суд зазначає, що згідно з абз.1 ст.1 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За наведеними у ст.3 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" визначеннями під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
За правилами ст.5 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.
Відповідно до ст.7 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Випадки, коли звернення громадянина не підлягає розгляду суб`єктом владних повноважень із наданням письмової відповіді окреслені законодавцем у приписах ст.8 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".
У силу спеціального застереження ст.12 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про запобігання корупції", "Про виконавче провадження".
Отже, законодавцем у ст.12 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" прямо окреслені певні, але не вичерпні випадки існування окремих звернень, котрі підлягають розгляду за правилами спеціальних актів права.
Порядок розгляду і вирішення звернень у формі пропозицій (зауважень) визначений ст.ст.14, 18, 19, 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", порядок розгляду і вирішення звернень у формі заяв (клопотань) визначений ст.ст.15, 18, 19, 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", порядок розгляду і вирішення звернень у формі скарг визначений ст.ст.16, 18, 19, 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян". 
Суд вважає, що приписи ст.ст.19 і 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" знаходяться у кореспонденції з положеннями ст.3 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", а тому подія подання учасником суспільних відносин до суб”єкта владних повноважень письмового документа, котрий за предметом ініційованих питань не підпадає під визначення пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги за ст.3 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", не призводить до виникнення у суб”єкта владних повноважень обов”язку з приводу розгляду, вирішення і надання відповіді по суті такого письмового документа згідно з ст.ст.19 і 20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".
Продовжуючи розгляд справи і визначаючись з приводу співвідношення норм Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" та Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", суд відмічає, що останній із пойменованих актів законодавства присвячений визначенню правових та організаційних засад функціонування системи запобігання корупції в Україні, змісту та порядку застосування превентивних антикорупційних механізмів, правил щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.
За визначенням ст.1 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.
Отже, до кола викривачів корупції законодавець відносить не усіх громадян, котрі фізично подали до органів правопорядку повідомлення про можливі факти корупційних правопорушень чи пов`язаних з корупцією правопорушень, а лише тих з них, які маючи переконання у достовірності відомої їм інформації (котра містить фактичні дані, що вказують на можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені суб”єктом владних повноважень або органом правопорядку) отримали цю інформацію (з джерел, котрі не належать до категорії загальнодоступних) унаслідок провадження власної трудової діяльності, унаслідок провадження власної професійної діяльності, унаслідок провадження власної господарської діяльності, унаслідок провадження власної громадської діяльності, унаслідок провадження власної наукової діяльністю, унаслідок проходження публічної служби, унаслідок навчання, унаслідок участі у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку провадження перелічених вище видів діяльності, проходження служби чи навчання.
Згідно з ч.1 ст.4 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" Національне агентство з питань запобігання корупції (далі за текстом - Національне агентство) є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.
Пунктом 9 ст.1 ст.11 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" до повноважень Національного агентства віднесено забезпечення ведення Єдиного порталу повідомлень викривачів, Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.
Пунктом 13 ст.1 ст.11 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" до повноважень Національного агентства віднесено отримання та розгляд повідомлень, здійснення співпраці з викривачами, участь у забезпеченні їх правового та іншого захисту, перевірка дотримання законодавства з питань захисту викривачів, внесення приписів з вимогою про усунення порушень трудових (звільнення, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) та інших прав викривачів і притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні їхніх прав, у зв`язку з такими повідомленнями.
Згідно з п.112 ч.1 ст.12 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" Національному агентству надано право складати протоколи про адміністративні правопорушення, віднесені законом до компетенції Національного агентства, застосовувати передбачені законом заходи забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення.
Частиною 7 ст.12 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" визначено, що у разі виявлення ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, уповноважені особи Національного агентства складають протокол про таке правопорушення, який направляється до суду в порядку, визначеному Національним агентством, а у разі виявлення ознак іншого корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення Національне агентство затверджує обґрунтований висновок та надсилає його іншим спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції. Висновок Національного агентства є обов`язковим для розгляду, про результати якого воно повідомляється не пізніше п`яти днів після отримання повідомлення про вчинене правопорушення.
Як то указано у п.1 ч.1 ст.21 та п.2 ч.1 ст.21 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", громадські об`єднання, їх члени або уповноважені представники, а також окремі громадяни в діяльності щодо запобігання корупції мають право: повідомляти про виявлені факти вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, реальний, потенційний конфлікт інтересів спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції, Національному агентству, керівництву чи іншим представникам органу, підприємства, установи чи організації, в яких були вчинені ці правопорушення або у працівників яких наявний конфлікт інтересів, а також громадськості (п.1 ч.1 ст.21); запитувати та одержувати від державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", інформацію про діяльність щодо запобігання корупції (п.2 ч.1 ст.21).
Звідси слідує, що у порядку п.2 ч.1 ст.21 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" громадяни мають право отримувати (що об”єктивно неможливо без попереднього фізичного звернення) відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" не будь-яку інформацію, а виключно інформацію про діяльність стосовно запобігання корупції (п.2 ч.1 ст.21).
За правилами ч.2 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" вимоги до повідомлень (у тому числі анонімних) про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону та порядок їх розгляду визначаються цим Законом.
Повідомлення підлягає розгляду, якщо наведена у ньому інформація містить фактичні дані, що вказують на можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені.
Отже, у силу спеціального застереження ч.2 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" кваліфікаційними вимогами до повідомлень (у тому числі анонімних) про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень є одночасне поєднання двох факторів: 1) відображення у повідомленні конкретних фактичних даних, що засвідчують можливість існування події та складу корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення; 2) наявність у згаданих фактичних даних здатності бути перевіреними.
Як то указано у ч.3 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, здійснене через зовнішні або внутрішні канали повідомлення такої інформації, підлягає попередньому розгляду уповноваженою особою у строк не більше десяти робочих днів з дня внесення цієї інформації до Єдиного порталу повідомлень викривачів.
У разі якщо під час попереднього розгляду повідомлення встановлено, що воно не відповідає вимогам цього Закону, його подальший розгляд здійснюється у порядку, визначеному для розгляду звернень громадян, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення.
У разі якщо під час попереднього розгляду повідомлення встановлено, що воно не належить до компетенції органу або юридичної особи, до якого (якої) воно надійшло, подальший розгляд такого повідомлення припиняється, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення, з одночасним роз`ясненням щодо компетенції органу або юридичної особи, уповноважених на здійснення розгляду чи розслідування фактів, викладених у повідомленні.
У разі якщо наведена у повідомленні інформація стосується уповноваженої особи органу або юридичної особи, до якого (якої) надійшло таке повідомлення, порядок розгляду такого повідомлення визначається керівником відповідного органу або юридичної особи.
У разі якщо наведена у повідомленні інформація стосується керівника органу або юридичної особи, до якого (якої) воно надійшло, таке повідомлення у триденний строк надсилається суб`єкту, уповноваженому здійснювати розгляд чи розслідування фактів, викладених у повідомленні, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення.
У разі якщо за результатами попереднього розгляду повідомлення викладена у ньому інформація підтверджується, винні особи притягаються до дисциплінарної відповідальності уповноваженим на це суб`єктом відповідного органу або юридичної особи.
У разі якщо в ході проведення попереднього розгляду виявляються ознаки корупційного правопорушення чи правопорушення, пов`язаного з корупцією, матеріали передаються відповідному спеціально уповноваженому суб`єкту у сфері протидії корупції або Державному бюро розслідувань. Дисциплінарне провадження за повідомленням проводиться у строк не більше 30 днів з дня завершення попереднього розгляду. Якщо в зазначений строк перевірити повідомлену інформацію неможливо, строк дисциплінарного провадження може бути продовжено до 45 днів. Повторне продовження строку внутрішньої перевірки не допускається.
Особі, яка здійснила повідомлення, надається детальна інформація про результати попереднього розгляду, а також дисциплінарного провадження (якщо воно проводилося) у триденний строк з дня завершення відповідного розгляду чи провадження.
Інформація про можливі факти кримінальних правопорушень, одержана органами досудового розслідування, розглядається в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.
Інформація про можливі факти адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, одержана органами, уповноважені особи яких мають право складати протоколи про відповідні адміністративні правопорушення, розглядається в порядку, визначеному законом.
Застосовуючи положення наведених норм право до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень (окрім, повідомлень про можливі факти кримінальних правопорушень, одержаних органами досудового розслідування та повідомлень про можливі факти адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, одержаних органами, уповноважені особи яких мають право складати протоколи про відповідні адміністративні правопорушення) спочатку вивчається суб”єктом владних повноважень – Національним агентством (у строк не більше 10 днів) у правовому режимі попереднього розгляду, за наслідками чого вчиняється або управлінське волевиявлення з приводу подальшого розгляду відповідного до законодавства з питання розгляду звернень громадян (у разі невідповідності повідомлення вимогам Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції"), або управлінське волевиявлення з приводу припинення розгляду (у разі якщо вирішення ініційованого питання не належить до компетенції органу або юридичної особи, до якого (якої) воно надійшло), або управлінське волевиявлення з приводу притягнення винних осіб до дисциплінарної відповідальності, або управлінське волевиявлення з приводу початку дисциплінарного провадження, або управлінське волевиявлення з приводу передачі матеріалів відповідному спеціально уповноваженому суб`єкту у сфері протидії корупції або Державному бюро розслідувань (у разі виявлення ознак корупційного правопорушення чи правопорушення, пов`язаного з корупцією).
Згідно з ст.1 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції - органи прокуратури, Національної поліції, Національне антикорупційне бюро України, Національне агентство з питань запобігання корупції.
Згідно з ч.3 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" особі, яка здійснила повідомлення, надається детальна інформація про результати попереднього розгляду, а також дисциплінарного провадження (якщо воно проводилося) у триденний строк з дня завершення відповідного розгляду чи провадження.
При цьому, у силу спеціального застереження ч.3 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" повідомлення про можливі факти кримінальних правопорушень, одержані органами досудового розслідування, розглядаються в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.
Також у силу спеціального застереження ч.3 ст.532 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" повідомлення про можливі факти адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, одержані органами, уповноважені особи яких мають право складати протоколи про відповідні адміністративні правопорушення, розглядаються в порядку, визначеному законом.
Суд вважає, що під згаданим законом слід розуміти Кодекс України про адміністративні правопорушення.
Згідно з ч.1 ст.533 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" права викривача виникають з моменту повідомлення інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.
За приписами п.12 ч.2 та ч.13 ч.2 ст.533 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" викривач має право на звільнення від юридичної відповідальності у визначених законом випадках та отримувати інформацію про стан та результати розгляду, перевірки та/або розслідування за фактом повідомлення ним інформації.
У положеннях ст.536 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" указано, що викривач має право отримувати інформацію про стан та результати розгляду, перевірки та/або розслідування у зв`язку із здійсненим ним повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону (ч.1 ст.536); Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, надається викривачу за його заявою органом, юридичною особою, посадовою або службовою особою, відповідальною за розгляд, проведення перевірки та/або розслідування у зв`язку із здійсненим викривачем повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, не пізніше п`яти днів після отримання заяви, а також за кінцевими результатами розгляду, перевірки та/або розслідування (ч.2 ст.536).
У розумінні ч.1 ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Перелік складів адміністративних правопорушень, пов”язаних із корупцією викладений законодавцем у главі 13-А Кодексу України про адміністративні правопорушення, до якої структурно входять положення ст.1726 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Положення Кодексу України про адміністративні правопорушення не містять визначення моменту початку провадження у справі про адміністративне правопорушення, але зі змісту ч.2 ст.251 Кодексу України про адміністративні правопорушення суд вважає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення слід вважати розпочатим не пізніше від моменту початку виконання обов`язку щодо збирання доказів, який покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 Кодексу України про адміністративне правопорушення, тобто початку перевірки ознак наявності у діях конкретного громадянина події та складу адміністративного правопорушення.
Згідно з ч.1 ст.254 Кодексу України про адміністративні правопорушення про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.
У п.1 ч.1 ст.255 Кодексу України про адміністративні правопорушення зазначено, що у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи органів Національної поліції стосовно адміністративних правопорушень за статтями 172-4-172-9 (за винятком правопорушень, вчинених службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище) та уповноважені на те особи Національного агентства з питань запобігання корупції стосовно адміністративних правопорушень за статтями 172-4 - 172-9 (в частині правопорушень, вчинених службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище), 188-46, 212-15, 212-21.
Перелік службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище міститься у примітці до ст.513 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції".
Водночас із цим, суд зауважує, що норми Кодексу України про адміністративні правопорушення не запроваджують обов”язку державних органів письмово інформувати заявників про результати розгляду повідомлень зацікавлених осіб із викладеними (на думку таких зацікавлених осіб) фактами порушень закону.
Розглядаючи справу і визначаючись з приводу співвідношення норм Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон України №2939-VI) та норм Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції", суд зазначає, що за визначенням ст.1 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
У розумінні ч.1 ст.1 Закону України №2657-ХІІ інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Отже, що за суттю під правовою категорією “інформація” слід розуміти відомості та дані, а формою існування інформації є матеріальні носії або електронне відображення. 
Звідси слідує, що у якості публічної інформації може бути кваліфікована виключно вже створена та реально існуюча річ матеріального світу - інформація у згаданій вище формі, котра була здобута суб”єктами владних повноважень під час реалізації управлінських функцій або яка знаходиться у володінні суб”єктів владних повноважень (розпорядників публічної інформації).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" до розпорядників публічної інформації належать суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Згідно з п.6 ч.1 ст.14 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Частиною 1 ст.19 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
У силу ч.2 ст.19 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Згідно з ч.1 ст.20 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
За приписами ч.3 ст.22 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Суд зауважує, що згідно абзаців 10, 11 ст. 2 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.
У рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012р. №2-рп/2012 указано, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (ч.2 ст.11 Закону України №2657-ХІІ). 
У рішенні Конституційного Суду України від 30.10.1997р. №5-зп до конфіденційної інформації віднесено інформацію про фізичну особу в частині відомостей про майновий стан та інші персональні дані. 
За правовими позиціями згаданих рішень Конституційного суду України у розумінні ч.1 ст.32 та ч.2 ст.32 Конституції України інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Статтею 20 Закону України № 2657-ХІІ за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Статтею 21 Закону України № 2657-ХІІ передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом (частина друга). Аналогічні за змістом положення містяться і у ч.1 ст.6 Закону України №2939-VI.
Окремо суд зважає, що відмінність правової категорії "інформація" від правової категорії "документ" зумовлює необхідність виокремлення із загального обсягу інформації конкретного документа окремої частини стосовно інформації з обмеженим доступом та окремої частини стосовно інформації з іншим режимом обігу та надання для ознайомлення інформація, доступ до якої не обмежений (ч.7 ст.6 Закону України № 2939-VI). 
Окрім того, ст. 10-1 Закону України №2939-VI не виключає випадку правомірного надання інформації про персональні дані у знеособленій формі.
Частиною 2 ст.6 Закону України №2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Звідси слідує, що юридично значимими факторами у процедурі обігу інформації (тобто критеріями запровадження обмежень) є: 1) публічний інтерес у забезпеченні недоторканності інформації (національна безпека, територіальна цілісність, громадський порядок, запобігання заворушенням, запобігання кримінальним правопорушенням, охорона здоров`я населення, захист репутації, збереження конфіденційності, авторитет правосуддя, неупередженість правосуддя); 2) рівень загрози реального настання ймовірної шкоди та межа істотності ймовірної шкоди; 3) баланс між наслідками ситуації/випадку нерозголошення інформації та наслідками ситуації/випадку поширення інформації в аспекті значення інформації для суспільства.
Тобто, запровадження обмеження доступу до конкретної інформації (у тому числі і за окресленою ч.5 ст.6 Закону України №2939-VI категорією) повинно відбуватись за обов`язкового дотримання умов ч.2 ст.6 Закону України №2939-VI та з урахуванням фізичної змоги надання інформації у знеособленій формі та у частині документа.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 22 Закону України №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
Аналіз положень Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI) засвідчує існування підстав для виокремлення таких ознак конфіденційної інформації: встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; суб`єкти владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної; публічна інформація не може бути віднесена до конфіденційної у випадках, визначених Законом (ч.ч 1, 2 ст. 13 Закону України №2939-VI); у випадках, встановлених законодавством, може не бути обмежено доступ до визначеної інформації, в тому числі й конфіденційної (ч. 5 ст. 6 Закону України №2939-VI).
Отже, можливість віднесення публічної інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до такої публічної інформації.
Запровадження обмеження доступу до конкретної публічної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 ч.2 ст.6 Закону України №2939-VI - так званого "трискладового тесту".
Суд звертає увагу, що положення ч.2 ст.6 Закону України №2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до публічної інформації, а не підстави для надання такого доступу, адже ст.1 Закону України №2939-VI запроваджена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі згаданого вище "трискладового тесту".
Відтак, тягар доведення легітимності обмеження доступу до публічної інформації покладається саме на розпорядника публічної інформації.
За таких умов, відмова у наданні інформації може бути кваліфікована у якості правомірної та обґрунтованої у разі, якщо розпорядником у листі-відповіді зазначено, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.
У силу правових висновків постанов Верховного Суду від 18.07.2019р. у справі №554/11837/14-а, від 17.02.2020р. у справі №826/8891/16 та опосередковано постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019р. у справі №9901/249/19 відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових так званого “трискладового тесту” означає, що відмова у доступі до публічної інформації набуває ознак необґрунтованої.
Окрім того, 01.12.2020 набрала чинність Конвенція Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом № 631-IX від 20.05.2020), у відповідності до частини 1 статті 2 якої кожна Сторона гарантує право кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів (далі - Конвенція Ради Європи).
Згідно із частиною 2 статті 2 Конвенції Ради Європи кожна Сторона вживає необхідних заходів у своєму національному законодавстві для впровадження положень щодо доступу до офіційних документів, передбачених цією Конвенцією.
Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції Ради Європи кожна Сторона може обмежувати право доступу до офіційних документів. Обмеження повинні бути чітко встановлені у законі, бути необхідними у демократичному суспільстві і бути пропорційними цілям захисту: a. національної безпеки, оборони та міжнародних відносин; b. громадської безпеки; c. попередження, розслідування та судового переслідування кримінальної діяльності; d. дисциплінарного розслідування; e. перевірки, контролю та нагляду з боку державних органів; f. приватного життя та інших законних приватних інтересів; g. комерційних та інших економічних інтересів; h. економічної, монетарної політики і політики обмінного курсу держави; і. рівності сторін у судовому провадженні та ефективного здійснення правосуддя; j. навколишнього середовища, або k. обговорень всередині державного органу або між такими органами стосовно вивчення питання.
Держави, яких це стосується, під час підписання або депонування ратифікаційної грамоти, документа про прийняття, затвердження або приєднання, у заяві на ім`я Генерального секретаря Ради Європи можуть заявити, що листування з правлячою сім`єю та її двором або главою держави може також бути включено до можливих обмежень.
У доступі до інформації, що міститься в офіційному документі, може бути відмовлено у разі, якщо її розголошення завдасть або ймовірно може завдати шкоди хоча б одному з інтересів, перелічених у пункті 1, якщо тільки відсутній переважаючий суспільний інтерес в оприлюднені такої інформації.
Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що управлінське волевиявлення розпорядника публічної інформації у формі відмови у доступі до публічної інформації має ґрунтуватись на наслідках застосування так званого "трискладового тесту" та повинно бути умотивовано критеріями обмеження публічної інформації за ст.6 Закону України №2939-VI і за ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом України від 20.05.2020р. №631-IX).
При цьому, у відповідності до положень ч.4 ст.6 Закону України №2939-VI, саме до повноважень розпорядника інформації належить встановлення наявності чи відсутності підстав для обмеження у доступі до інформації.
Крім того, суд ураховує, що обґрунтування обмеження доступу до публічної інформації є первинно дискреційними повноваженнями органу публічної адміністрації як розпорядника інформації і поглинається свободою адміністративного розсуду органу публічної адміністрації (яка між тим не може набувати ознак абсолютної безмежності та свавілля).
Застосовуючи положення викладених вище норм матеріального права до установлених обставин спірних правовідносин, суд доходить до переконання про те, що повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень підлягають розгляду по суті у порядку Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" і автор згаданого повідомлення має право на отримання інформації про результати розгляду повідомлення саме на підставі норм Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції".
Однак, у разі якщо письмове повідомлення зацікавленої особи не підпадає під окреслені у Законі України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" ознаки повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, то розгляд і вирішення по суті такого повідомлення повинно здійснюватись у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".
Суд відмічає, що листом від 23.04.2025р. №48193-2025 начальником 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Сухиною О.О. повідомлено виконавця, що Управлінням на виконання постанови суду по справі № 520/28579/24 від 31.03.2025 повторно розглянуто заяви ОСОБА_2 від 19.08.2024 та надано детальну інформацію про результати розгляду, з урахуванням висновків суду. Також, додатково надано копії відповіді ОСОБА_2 №47795-2025 від 23.04.2025р., №48076-2025 від 23.04.2025р., №47794-2025 від 23.04.2025р., як докази про виконання судового рішення по справі № 520/28579/24 від 31.03.2025.
Відповідь №48076-2025 від 23.04.2025р. складена на підставі довідки оперуповноваженого 7-го управління (з обслуговування Харківської області) ДСР Національної поліції України лейтенантом поліції Юлії Ткачової про результати проведеної перевірки інформації, викладеної в заяві гр. ОСОБА_2 (вх. №Р-1375 від 19.08.2024р.) від 23.04.2025р. №15329-2025.
Відповідь №47794-2025 від 23.04.2025р. складена на підставі довідки оперуповноваженого 7-го управління (з обслуговування Харківської області) ДСР Національної поліції України лейтенантом поліції Юлії Ткачової про результати проведеної перевірки інформації, викладеної в заяві гр. ОСОБА_2 (вх. №Р-1377 від 19.08.2024р.) від 23.04.2025р. №15325-2025.
Відповідь №47795-2025 від 23.04.2025р. складена на підставі довідки оперуповноваженого 7-го управління (з обслуговування Харківської області) ДСР Національної поліції України лейтенантом поліції Юлії Ткачової про результати проведеної перевірки інформації, викладеної в заяві гр. ОСОБА_2 (вх. №Р-1378 від 19.08.2024р.) від 23.04.2025р. №15326-2025.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Суд повторно наголошує, що згідно з ч.1 ст.9 Кодексу України про адміністративне правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Також суд наголошує, що норми кодексу України про адміністративне правопорушення не містять визначення моменту початку провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Як то указано у п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративне правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин як відсутність події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно з ч.1 ст.254 Кодексу України про адміністративне правопорушення про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.
Відповідно до ч.1 ст.256 Кодексу України про адміністративне правопорушення у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що під час розгляду у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" поданого у порядку Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" письмового повідомлення зацікавленої особи про вчинення корупційного адміністративного правопорушення або адміністративного правопорушення, пов"язаного із корупцією державний орган повинен виконати обов"язок з перевірки достовірності та достатності змісту та обсягу сповіщених відомостей в аспекті виявлення правових підстав для складання протоколу про адміністративне правопорушення згідно з ст.256 Кодексу України про адміністративні правопорушення і у разі відсутності згаданих підстав письмово повідомити про це зацікавлену особу із використанням будь-якої словоформи, суттю якої є відмова у складанні протоколу про адміністративне правопорушення. 
Ця відмова державного органу може бути оскаржена зацікавленою особою до місцевого загального суду як адміністративного суду у порядку п.1 ч.1 ст.20 КАС України, якому і належить перевірити чи містило письмове повідомлення зацікавленої особи достатні фактичні дані для складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Суд зважає, що згідно з ч.1 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів - тягне за собою накладення штрафу від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з ч.2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Як то указано у п.2 Примітки до ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у цій статті під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень.
Частиною 1 ст.59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.
Суд зауважує, що Звернення №1, Звернення №2 явно та очевидно не містили достатнього обсягу відомостей про вчинення особою адміністративного правопорушення за ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адже фактично були спрямовані на позбавлення учасника суспільних відносин - посадової особи місцевого самоврядування фізичної змоги на отримання професійної правничої допомоги адвоката.
Тому перевірка державним правоохоронним органом - Управлінням відомостей Звернення №1 та Звернення №2 у межах спірних правовідносин у даному конкретному випадку об`єктивно не вимагала проведення будь-яких додаткових заходів організаційно-правового характеру, окрім вивчення тексту звернення зацікавленої особи та норм національного закону України.
До того ж за твердженням суб"єкта владних повноважень - Управління аналогічні питання за ініціативою заявника вже розглядались у минулому (від 22.04.2024р. №Р-31) і згідно з листом Національного агентства з протидії корупції від 27.05.2024р. №37-01/38132-24 згідно вимог ч. 2 ст. 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України) представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною 4 ст. 55 КАС України визначено, що від імені органу місцевого самоврядування, в якості сторони судового процесу, діє його керівник або інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу місцевого самоврядування), або через представника. Із змісту договору про надання правової допомоги від 05.03.2024 вбачається, що він укладений між фізичною особою ОСОБА_13 (Клієнт) та адвокатом Шапошниковим І.Є. (адвокат). Відповідно до істотних умов вказаного договору адвокат надає правову допомогу Клієнту, з надання правової інформації, консультацій роз`яснень з правових питань, представництво, захист інтересів у судах під час здійснення кримінального, цивільного, господарського, адміністративного судочинства, тощо. Надання таких послуг здійснюється на платній основі. Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування забороняється одержувати від фізичних, юридичних осіб безоплатно грошові кошти або інше майно, нематеріальні активи, майнові переваги, пільги чи послуги, крім випадків, передбачених законами або чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України. Враховуючи викладені обставини, у наданих матеріалах відсутні фактичні дані, які свідчать чи могли б свідчити про порушення Височанською селищною радою вимог ст. 54 Закону шляхом отримання від адвоката безоплатної послуги. З огляду на наведене у Національного агентства наразі відсутні підстави для реалізації прав та повноважень, визначених ст. 11, 12 Закону України «Про запобігання корупції».
Також суд зауважує, що Звернення №3 було належно перевірено суб"єктом владних повноважень - Управлінням із витребуванням необхідного обсягу інформації і документів, вивченням здобутих об`єктивних даних та наданням заявникові письмової відповіді про відсутність підстав для складання протоколу про адміністративне правопорушення.
В судовому засіданні заявник наполягав на неналежному розгляді Звернення №3, оскільки ним було повідомлено, що депутат Височанської селищної ради - Сотніков В.В. прийняв рішення за фактом позитивного голосування на сесії 02.08.2024р. стосовно надання фінансової підтримки Комунальному підприємству Височанської селищної ради "Високий" та Комунальному підприємству Височанської селищної ради "Житлокомунсервіспослуга" при реальному конфлікті інтересів у зв`язку із зайняттям посад т.в.о. директора КП "Високий" та директора КП "Жилкомунсервіспослуга". 
Проте, за викладеними стороною позивача твердженнями, у наданій заявнику відповіді від 23.04.2025р. №47795-2025 начальником 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України надано інформацію стосовно КП «Тепловодопостачання» та КП «Бабаївське ВУЖКГ», де ОСОБА_7 не є керівником чи співробітником.
З приводу даного твердження суд зазначає, що 02.08.2024 Височанською селищною радою Харківського району Харківської області було прийнято рішення «Про внесення змін та доповнень до Програми управління комунальною власністю Височанської селищної ради на 2024 рік», яким внесено зміни до Програми управління комунальною власністю Височанської селищної ради на 2024 рік, затвердженої рішенням XXXIІ (позачергової) сесії Височанської селищної ради VIII скликання від 1 листопада 2023 року, а саме в розділі «Обсяги фінансової підтримки комунальних підприємств на 2024 рік»: 1.1. у розділі 1 КП «Тепловодопостачання»: у пункті 1.3 змінити суму 1000,0 тис. грн на 3000,0 тис. грн; у пункті 1.8 змінити суму 800,0 тис. грн на 4000,0 тис. грн; 1.2. у розділі 3 КП «Бабаївське ВУЖКГ» у пункті 3.2 змінити суму 100,0 тис. грн. на 400,0 тис. грн; Затверджено розділ «Обсяги фінансової підтримки комунальних підприємств на 2024 рік» в новій редакції (https://vysochanska-rada.dosvit.org.ua/documents/clziere31wb170880otq9k4yv).
Зміст згаданого рішення органу місцевого самоврядування беззаперечно засвідчує, що обсяг фінансування видатків був збільшений виключно для суб"єкта господарювання - КП «Тепловодопостачання» та для суб`єкта господарювання - КП «Бабаївське ВУЖКГ».
Суд відзначає, що Звернення №3 не стосувалось ані КП «Тепловодопостачання», ані суб`єкта господарювання - КП «Бабаївське ВУЖКГ», бо заявник наполягав на вчиненні депутатом селищної ради протиправного діяння у формі позитивного голосування за збільшення обсягів фінансування Комунальному підприємству Височанської селищної ради "Високий" та Комунальному підприємству Височанської селищної ради "Житлокомунсервіспослуга".
Натомість, відносно Комунального підприємства Височанської селищної ради "Високий" та Комунального підприємства Височанської селищної ради "Житлокомунсервіспослуга" п.2 означеного рішення Височанської селищної ради було затверджено розділ - "Обсяги фінансової підтримки комунальних підприємств на 2024 рік" в новій редакції, де обсяги фінансування зашились у незмінному вигляді.
До того ж предметом означеного рішення Височанської селищної ради є збільшення обсягів фінансування комунальних підприємств за напрямами: придбання предметів, обладнання та інвентарю (п.1.3 додатку); погашення заборгованості по електричній енергії (п.1.8 додатку); придбання предметів, обладнання та інвентарю (п.3.2 додатку).
Наведене явно та очевидно із безумовною неминучістю виключає у діях керівників будь-яких суб"єктів господарювання, котрих стосується означене рішення Височанської селищної ради, будь-яких протиправних діянь, у тому числі і за ознаками ч.1 ст.172-7 та ч.2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Сторонами спору не заперечуються ті обставини, що депутат Височанської селищної ради - Сотніков В.В. не є керівником чи співробітником КП "Тепловодопостачання" та КП «Бабаївське ВУЖКГ», а це виключає у нього, як депутата Височанської селищної ради, наявність потенційного чи реального конфлікту інтересів при участі у голосуванні за внесення змін до Програми управління комунальною власністю Височанської селищної ради на 2024 рік, затвердженої рішенням XXXII (позачергової) сесії Височанської селищної ради VIII скликання від 1 листопада 2023 року, а саме «Обсяги фінансової підтримки комунальних підприємств на 2024 рік», бо зміни стосувались лише вищевказаних двох комунальних підприємств. 
Тому Звернення №3 було належно перевірено суб"єктом владних повноважень - Управлінням із витребуванням необхідного обсягу інформації і документів, вивченням здобутих об`єктивних даних та наданням заявникові письмової відповіді про відсутність підстав для складання протоколу про адміністративне правопорушення.
З урахуванням установлених у справі обставин, суд доходить до переконання про те, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2025р. у справі №520/28579/24 суб"єктом владних повноважень - Управлінням було вчинено належний обсяг організаційно-правових заходів з приводу перевірки змісту та обсягу Доводів Звернення №1, Звернення №2, Звернення №3 як приводів та підстав для складання протоколів про адміністративні правопорушення за ч.1 ст.172-7 та ч.2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення; доказів існування підстав для вжиття будь-яких додаткових дій понад цей комплекс заходів судом за власною ініціативою у порядку ч.4 ст.9 КАС України не відшукано.
Тож, суд вважає, що Управлінням у межах спірних правовідносин були додатково належно розглянуті Звернення №1, Звернення №2, Звернення №3; надані Управлінням письмові відповіді узгоджуються із тим, що тексти цих звернень не містять достатніх відомостей та об"єктивних даних для складання протоколів про адміністративні правопорушення за ч.1 ст.172-7 та ч.2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Тож, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2025р. у справі №520/28579/24 було фактично виконано боржником у спосіб та в обсязі, визначених виконавчим документом, а саме: 7-м управлінням Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України повторно розглянуто три заяви ОСОБА_2 від 19.08.2024, проведено належну перевірку викладених у них обставин, складено відповідні довідки та надано письмові відповіді заявнику із зазначенням результатів такого розгляду. 
Матеріали виконавчого провадження містять належні докази виконання судового рішення, зокрема копії довідок за результатами перевірок, відповідей заявнику, доказів їх направлення автору звернень. 
При цьому, предметом виконання у даному випадку було саме вчинення боржником певних дій немайнового характеру - повторного розгляду заяв та надання інформації про результати їх розгляду, а не досягнення певного результату чи задоволення суб`єктивних очікувань позивача щодо змісту наданих відповідей. 
Відтак державний виконавець, перевіривши наявні у виконавчому провадженні документи та встановивши факт виконання рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження відповідно до п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень - державний виконавець забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини спірних правовідносин з"ясував із достатньою повнотою, взяв до уваги усі юридично значимі фактори, вірно витлумачив зміст належної норми матеріального права, оскільки врахував, що на момент винесення оскаржуваної постанови у матеріалах виконавчого провадження були наявні належні та достатні докази фактичного виконання боржником рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2025р. у справі №520/28579/24, унаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».
Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого суб”єктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки – не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.
Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом – Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі “Гарсія Руїз проти Іспанії”, від 22.02.2007р. у справі “Красуля проти Росії”, від 05.05.2011р. у справі “Ільяді проти Росії”, від 28.10.2010р. у справі “Трофимчук проти України”, від 09.12.1994р. у справі “Хіро Балані проти Іспанії”, від 01.07.2003р. у справі “Суомінен проти Фінляндії”, від 07.06.2008р. у справі “Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії”), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права. 
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. 
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 257, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
вирішив:
Заяву ОСОБА_2 від 21.05.2026р. про постановлення окремої ухвали - залишити без задоволення.
Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).
Суддя А.В. Сліденко