ПОСТАНОВА 
Іменем України

27 квітня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 399/717/23
провадження № 22-ц/4809/16/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Чельник О.І.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши за правилами спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк», від імені якого діє представник – адвокат Омельченко Євген Володимирович, на заочне рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області (суддя Шульженко В.В.) від 28.11.2023,
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог
22.09.2023 Акціонерне товариство комерційний банк «Акцент-Банк» (далі – АТ «А-Банк») звернулося з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 03.08.2020 у загальному розмірі 18 952,27 грн (з яких: 14 549,68 грн – заборгованість за кредитом, 4 402,59 грн – заборгованість за відсотками) та судового збору у розмірі 2 684,00 грн.
В обґрунтування вимоги позивач зазначив, що відповідач 03.08.2020 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку. На підставі вказаної Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А Банку, відповідач ініціював встановлення кредитного ліміту на його банківський рахунок та отримав платіжну картку. 
Позивач надав кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок відповідача зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Анкета-Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку разом з Умовами та правилами, які викладені на банківському сайті https:a-bank.com.ua/terms складає між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. 
Також позивач зазначив, що всі основні умови кредитування доведені відповідачеві, що свідчить його підпис в паспорті споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка». 
Позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит (встановив кредитний ліміт) у розмірі, відповідно до умов договору. 
Станом на 13.08.2023 ОСОБА_1 зобов`язання по сплаті заборгованості за кредитним договором не виконав, тому АТ «А-Банк» просив задовольнити позовну заяву.
2. Короткий зміст рішення суду
Заочним рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 28.11.2023 у задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів, у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, на підтвердження укладення між АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 кредитного договору № б/н від 03.08.2020. 
Оскільки АТ «А-Банк» у позові вказав на невиконання відповідачем саме договору від 03.08.2020 та в прохальній частині просив стягнути заборгованість, яка виникла у зв`язку з його невиконанням, а до позовної заяви додав докази укладення договору від 06.08.2020, то суд не має можливості встановити умови договору від 03.08.2020 та перевірити його виконання, а тому не знайшов підстав для задоволення позову.
3. Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Позивач Акціонерне товариство «Акцент-Банк», від імені якого діє представник – адвокат Омельченко Євген Володимирович, подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування вимоги апелянт зазначив, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права.
Зокрема, суд не врахував, що відповідач в анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в А-Банку своїм підписом підтвердив факт ознайомлення з вказаними документами та зобов`язався в подальшому знайомитися зі змінами до них на сайті АТ «А-Банк». Враховуючи те, що відповідач активно користувався кредитними коштами, відповідно він погодився з Умовами і правилами надання банківських послуг в А-Банку, оскільки вказаний договір є договором оферти. Окрім того, позивач посилався на ч. 2 ст. 642 ЦК України, відповідно до якої користування коштами та сплата періодичних платежів є фактичним прийняттям пропозиції.
Також позивач зазначив, що у долученій до позовної заяви копії паспорта споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» чітко зазначені оговорені сторонами умови кредитування, строки, процентна ставка тощо. Вказаний паспорт був підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надійшов на номер телефону, погоджений сторонами в Анкеті-Заяві (відповідач зазначив його самостійно та засвідчив своїм підписом).
Таким чином, на думку апелянта, суд, відмовляючи у задоволенні позову, порушив вимоги чинного законодавства, оскільки не врахував, що сторони у паспорті споживчого кредиту погодили між собою процентну ставку, штраф за порушення строків платежів, їх розміри і порядок нарахування.
4. Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надійшов.
При цьому 07.03.2024 відповідач отримав ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 23.02.2024 про відкриття провадження у справі в якій, зокрема, йому роз`яснено право надати до суду відзив на апеляційну скаргу, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0690037260246 (а. с. 77).
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
5. Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Оскільки ціна позову у даній справі (18 952,27 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а справа не належить до виключень, передбачених п. 2 ч. 6 ст. 19 та ч. 4 ст. 274 ЦПК України, розгляд вказаної справи здійснюється судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, справа переглядається судом апеляційної інстанції за наявними у ній матеріалами без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) та без проведення судового засідання і його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова в такому випадку не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.
6. Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам закону, а тому вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.
7. Встановлені судом першої інстанції обставини:
06.08.2020 ОСОБА_1 подав до АТ «Акцент-Банк» анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку. 
На підставі вказаної Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку відповідач відкрив на ім`я ОСОБА_1 . Клієнтський рахунок, встановив на ньому кредитний ліміт та видав платіжну картку, як засіб доступу до зазначеного рахунку. 
В прохальній частині позовної заяви АТ «А-Банк» просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 03.08.2020 у розмірі 18 952,27 грн, а саме: 14 549,68 грн – заборгованість за кредитом, 4 402,59 грн – заборгованість за відсотками.
На підтвердження обставин, якими обґрунтовано вимоги, позивач надав до суду докази:
- письмову копію Паспорта споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», який був підписаний 03.08.2020 відповідачем простим електронним підписом шляхом підтвердження дзвінком (а. с. 10);
- копію анкети-зави ОСОБА_1 від 06.08.2006 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банк (а. с. 9);
- письмовий розрахунок заборгованості за договором № б/н від 03.08.2020 станом на 13.08.2023 (а. с. 7 - 8);
- письмову «виписку по картці» з 03.08.2020 по 13.08.2023 (а. с. 11 - 14);
- копію довідки за лімітами за кредитним договором № б/н (внутрішньобанківський референс SAMABWFC10073327994) від 03.08.2020 з 03.08.2020 по 13.08.2023 (а. с. 16);
- копію довідки за картками, відповідно до якої на ім`я відповідача відкрита картка № НОМЕР_1 , строк дії до грудня 2024 року (а. с. 15);
- витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» (а. с. 17 – 23);
- Тарифи по картці «Зелена» (а. с. 24).
8. Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
8.1. Норми права та їх джерела, практика їх застосування
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Згідно зі ст. 526, ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів. 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу (ч. 1 ст. 1069 ЦК України)
Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2 ст. 1069 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. 
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами (ч. 1 - 3 ст. 207 ЦК України).
8.2. Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції
У цій справі АТ «А-Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 03.08.2020 у загальному розмірі 18 952,27 грн, яка складається із заборгованості безпосередньо за кредитом у сумі 14549,68 грн та заборгованості за процентами – 4402,59 грн. 
Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив у повному обсязі, мотивуючи рішення тим, що позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 03.08.2020, проте такого договору до позовної заяви не долучив (не довів існування зобов`язань відповідача за вказаним договором), натомість в матеріалах справи міститься договір від 06.08.2020 у вигляді Анкети-заяви, яка підписана сторонами, однак не містить жодних відомостей про номер рахунку, номер картки, вид кредитної картки, розмір кредиту, строк його повернення, умови кредитування. Оскільки позивач не долучив належних та допустимих доказів на підтвердження укладення кредитного договору № б/н від 03.08.2020, суд не може встановити його умови, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Позивач з таким рішення не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що суд не звернув увагу на долучений паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачем та містить усі умови, зокрема про пільговий період користування коштами, процентну ставку, права та обов`язки сторін, відповідальність за порушення строків виконання.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Так, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 у справі № 761/42030/21 вказано, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Згідно з положеннями ст. 78 ЦПК України про допустимість доказів суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (ст. 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ч. 1 ст. 264 ЦПК України).
Тож, поряд з наведеними вище висновками, Верховний Суду постанові від 11.09.2019 у справі № 153/1334/16-ц вказав, що суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.
У постанові від 30.11.2022 № 334/3056/15 у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
З наведеного можна зробити висновок, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Крім того, у справах про стягнення заборгованості за споживчим кредитом специфічним є суб`єктний склад учасників спірних правовідносин та склад сторін у справі, а саме наявністю слабшої сторони – споживача, що, зокрема, впливає на доведення обставин, які становлять предмет доказування.
Такого висновку колегія суддів апеляційного суду дійшла з огляду на п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 09.04.1985 № 39/248, у якому зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Єдиний мотив, який слугував підставою для відмови у позову - розбіжність у даті кредитного договору, яка вказана у позовній заяві та даті, яка вказана у анкеті-заяві ОСОБА_1 , вказує на формальний підхід суду до розгляду цієї справи.
Помилкове зазначення позивачем дати укладення договору - 03.08.2020 замість встановленої судом - 06.08.2020 не може бути достатньою підставою для відмови у позові так, як у справі відсутні будь-які відомості про те, що між сторонами було укладено кілька (два або більше) договорів про надання банківських послуг.
Видається очевидним, що у своїй позовній заяві банк вказував відомості про дату укладення договору, спираючись на дату паспорта споживчого кредиту, який відповідач підписав 03.08.2020, помилково пов`язуючи цю обставину з фактом укладення договору про банківське обслуговування та вважаючи його частиною кредитного договору. 
Після ознайомлення з паспортом споживчого кредиту від 03.08.2020, відповідач 06.08.2020 особисто звернувся до банку із анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг а А-Банку, що підтверджується його підписом у цій анкеті-заяві. 
Цією анкетою-заявою ОСОБА_1 підтвердив, що вона разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими у рекламному буклеті, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг.
Менш з тим, місцевий суд правильно не врахував відомості паспорта споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», підписаний відповідачем 03.08.2020, як частину кредитного договору, яка містить істотні умови договору так, як за змістом ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» паспорт споживчого кредиту – спосіб надання кредитодавцем споживачу до укладення кредитного договору інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття споживачем обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.05.2022 у справі № 393/126/20 звернув увагу на те, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Таким чином, паспорт споживчого кредиту не є договором, тобто підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, або ж допустимим доказом частини істотних умов укладеного між кредитодавцем і споживачем договору. 
Посилання апелянта на будь-які раніші за часом висновки висновки Верховного Суду щодо правової природи паспорта споживчого кредиту, зокрема викладені у постанові від 02.12.2020 у справі № 284/157/20, суд не може брати до уваги так, як судова практика з указаного процесуального питання сформована пізніше Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.
При цьому Верховний Суд неодноразово послідовно звертав увагу учасників справ та судів нижчих інстанції, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду – над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду – над висновками Об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див. постанови Верховного Суду від 13.01.2019 у справі № 130/1001/17, від 18.01.2021 у справі № Б-23/75-02, від 29.09.2021 у справі № 166/1222/20).
Стосовно анкети-заяви ОСОБА_1 від 06.08.2020 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, то за її змістом відповідач прийняв (погодився на виконання) усі запропоновані банком послуги на умовах і в порядку, визначеному банком на відповідну дату.
Однак позивач не додав до позовної заяви у повному обсязі Умови та Правил надання банківських послуг в А-Банку, які були запропоновані ним, зокрема, відповідачу до яких той вирішив приєднатися.
Натомість він надав до суду витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», які розміщені на сайті https://a-bank.com.ua/terms.
Електронну копію архівних Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», чинних на 06.08.2020, позивач до суду не надав, клопотання про огляд його вебсайту також не подав.
Важливо, що вказаний витяг не містить інформації про те, ким і кори були затверджені Умови та Правил надання банківських послуг в А-Банку у відповідній редакції, а тому неможливо зробити висновок про те, що саме до них приєднався ОСОБА_1 , подавши заяву від 06.08.2020.
Отже, суд позбавлений можливості встановити всі послуги та умови їх надання, які він пропонував клієнтам, зокрема відповідачу, станом на 06.03.2020, коли відповідач подав заяву про приєднання до них. 
Не містить інформацію про те, ким і коли були затверджені Тарифи по картці «Зелена», які додані позивачем до позовної заяви в обґрунтування вартості послуг, які він надавав відповідачу, зокрема базової процентної ставки на залишок кредитної заборгованості, яка застосовується після закінчення пільгового періоду, а також інших умов: сплата комісій, ставка штрафу за невиконання умов договору, інші тарифи, порядок погашення прострочених платежів тощо.
Крім того, згідно з копією паспорта споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» від 03.08.2020 споживачу ОСОБА_1 було запропоновано на вибір три форми кредиту (відновлювальної кредитної лінії) – картка «Універсальна», картка «Універсальна Gold» та картка «Зелена», які різняться за розміром кредитного ліміту, розміром процентної ставки, розміром процентної ставки щодо простроченого кредиту, орієнтовною загальною вартістю кредиту, наявністю/відсутністю штрафу за порушення зобов`язання. 
Відповідно до п. 2.1.1.2.1. витягу з Умови та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», який позивач надав до суду, для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата одержання картки, зазначеної у заяві (а. с. 17, див. на звороті).
Однак копію пам`ятки клієнта, яку нібито банк мав видати відповідачу, позивач до суду не надав, а в анкеті-заяві ОСОБА_1 від 06.08.2020 не вказані відомості про вид картки, її номер, те, що банк видав її йому. Таким чином, із наданих позивачем доказів неможливо встановити які саме умови кредитування були погоджені сторонами (до якого із трьох запропонованих банком варіантів умов кредитування приєднався відповідач).
З огляду на таке, колегія суддів апеляційного суду вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг в А-Банку, Тарифи на послуги банку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про вид виданої кредитної картки, сплату споживачем відсотків за користування кредитними коштами на конкретних умовах, строк кредитування та умови його повернення і сплати процентів, надані позивачем витяг з Тарифів по картці «Зелена», а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку не можна вважати типовою формою укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивач не довів факт укладення ним з відповідачем кредитного договору на вказаних у позовній заяві та доданих до неї документах умовах.
Водночас згідно з «випискою по картці» вбачається, що банк відкрив ОСОБА_1 рахунок НОМЕР_2 на якому відбувався рух грошових коштів у межах внесених власником рахунку власних коштів та встановленого кредитного ліміту (а. с. 11 - 14). Крім того, банк видав відповідачу платіжну картку № НОМЕР_1 зі строком дії до грудня 2024 року, що підтверджується довідкою банку, але без зазначення типу цієї картки (а. с. 15). 
Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, належним та допустимим первинним доказом проведення операцій з коштами на рахунку, окрема тих, які потягли виникнення заборгованості перед банком, можуть являтися: виписки з особового рахунку клієнта банку, касові документи, документальні розпорядження розпорядника коштів про їх перерахування.
Згідно зі згаданою випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 , з 02.03.2021 по 01.08.2023 на його рахунок банк зарахував кошти на суму 20400,00 грн, що надійшли до банку для відповідача (а. с. 11 – 14).
Натомість за той самий період з вказаного рахунку відповідача було виконано платіжні операції зі сплати щомісячних платежів за кредитним договором «Рострочка» № АNW2F0194560161921 від 05.02.2021, погашення кредиту Розстрочка, погашення кредиту Миттєва розстрочка, перекази на інші платіжні картки, а також списання відсотків за користування кредитним лімітом, всього на суму 39189,62 грн.
Отже, станом на 01.08.2023 баланс рахунку був від`ємним і становив – 18789,62 грн з яких 4239,94 грн – самостійно списані банком з рахунку проценти за користування кредитним лімітом.
Хто саме був ініціатором інших платіжних операцій на суму 14549,68 грн ( ОСОБА_1 чи банк) з виписки достовірно встановити не можна, але у будь-якому разі відповідач не надав до суду заперечень щодо жодної з платіжних операцій на вказану суму.
Таким чином, з наявної у справі виписки та розрахунку заборгованості вбачається, що для виконання платіжних операцій зі списанням коштів з рахунку відповідача були витрачені внесені на його рахунок кошти в сумі 20400 грн, а також кошти, які надав йому банк в межах встановленого кредитного ліміту в сумі 14549,68 грн, які відповідач банку не повернув.
Щодо процентів за користування кредитним лімітом, то згідно з випискою про рух коштів на рахунку відповідача (а. с. 11 – 14) у вказаний період банк неодноразово самостійно здійснював їх списання в межах кредитного ліміту, всього на суму 4402,59 грн, збільшуючи заборгованість за кредитом на відповідну суму процентів, тобто здійснив капіталізацію процентів.
Натомість у розрахунку заборгованості та в позовній заяві позивач зазначає списані ним проценти не як частину заборгованості відповідача за кредитом, а називає її саме як заборгованість по процентах в сумі 4402,59 грн, а решту боргу (14549,68 грн) – заборгованість по кредиту. 
Менш з тим, як вже зазначено вище за текстом цієї постанови, позивач не довів достовірними доказами досягнення в домовленості з відповідачем про сплату процентів за користування кредитом та їх розмір, а тому правових підстав для списання цих сум банк не мав, як і правових підстав вимагати їх стягнення у судовому порядку.
Таким чином колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитом у розмірі 4402,59 грн.
Натомість сума коштів 14549,68 грн, фактично отриманих відповідачем від банку, як кредитування його рахунку, яку той не повернув банку, вказує на порушення прав позивача, а тому ці кошти підлягають стягненню з огляду на норму ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, а також норми ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1069 ЦК України.
Позовних вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених законодавством, зокрема ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позивач не заявив.
9. Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги позивача частково знайшли своє підтвердження.
Суд першої інстанції дослідив докази у справі, але не дав їм належну оцінку, а також неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, висновок суду щодо цієї справи є суто формальними та не відповідає обставинам справи.
Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 374 та п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення за таких підстав: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права.
Загалом правильно відмовивши у задоволенні вимог позивача про стягненні процентів, хоча і з хибних мотивів, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що наявні у справі докази достовірно доводять факти надання позивачем ОСОБА_1 кредиту у формі кредитування рахунку у межах встановленого ліміту та використання коштів банку на потреби відповідача, які останній не повернув кредитодавцю. 
10. Про судові витрати
Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з скасуванням рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову (14549,68 х 100 / 18952,27 = 76,7%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за сплачений ним судового збору за подання до суду першої інстанції позовної заяви та за подання до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: за подання до суду позовної заяви - 2058,63 грн (2684,00 / 100 х 76,7 = 2058,63, а. с. 34), за подання до суду апеляційної скарги – 3087,94 грн (4026,00 / 100 х 76,7 = 3087,94, а. с. 66), всього 5146,57 грн.
Про будь-які інші судові витрати позивач суд не повідомив.
Відповідач також не повідомив суд про наявність у нього судових витрат.
Керуючись ст. ст. 368, 375, 381, 382-384 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства «Акцент-Банк», від імені якого діє представник – адвокат Омельченко Євген Володимирович, задовольнити частково.
Заочне рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 28.11.2023 скасувати й ухвалити нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (код юридичної особи у ЄДР: 14360080) заборгованість у сумі 14549,68 грн. 
У задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (код юридичної особи у ЄДР: 14360080) компенсацію за сплачений судовий збір у сумі 5146,57 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

О. І. Чельник