Справа № 127/19462/25
Провадження № 22-ц/801/1265/2026
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року	Справа № 127/19462/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Стадника І. М., 
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Бойка В. М. в залі суду в м. Вінниця за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін),
у цивільній справі № 127/19462/25 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Яресько Тарас Віталійович, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатової (Маржиної) Аліни Анатоліївни, приватного виконавця Виконавчого округу м. Київ Клітченко Оксани Анатоліївни, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

встановив:
Короткий зміст вимог 
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (далі – ТОВ «Дебт Форс»), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатової (Маржиної) Аліни Анатоліївни, приватного виконавця Виконавчого округу м. Київ Клітченко Оксани Анатоліївни, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що у 2025 році через АСВП та реєстр боржників позивач дізнався, що щодо нього приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Клітченко О. А., було відкрито виконавче провадження ВП № 59986137, та надалі здійснено примусове виконання на підставі виконавчого напису № 1748 від 13.08.2019.
Оскаржуваний виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою (Маржиною) А. А. щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості у розмірі 102 219,55 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області № 127/31242/23 від 21.11.2023 замінено стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» (ЄДРПОУ 36799749) на правонаступника ТОВ «Дебт Форс» у виконавчому провадженні № 59986137. 
ОСОБА_1 вважає, що оспорюваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню в зв`язку з порушенням приватним нотаріусом порядку вчинення оспорюваного виконавчого напису, що є самостійною та достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження, зокрема зі змісту виконавчого напису, позивач дізнався, що оспорюваний виконавчий напис був вчинений на підставі Анкети-Заяви про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа банк» 05.08.2011, що був укладений між позивачем та ПАТ «Альфа Банк». Стягнення за оспорюваним виконавчим написом відбувається на користь ТОВ «Дебт Форс», що нібито набуло право вимоги на борг. 
З урахуванням наведеного, позивач просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №1748 від 13.08.2019, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою (Маржиною) Аліною Анатоліївною про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», стягнути з ТОВ «Дебт Форс» на його користь безпідставно набуті кошти в розмірі 39 217,16 грн та збитки в розмірі 2 388,04 грн, а також судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2026 року позовні вимоги задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №1748 від 13.08.2019, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою (Маржиною) Аліною Анатоліївною про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».
Стягнуто з ТОВ «Дебт Форс» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 39 217 грн 16 коп., та збитки в розмірі 2 388 грн 04 коп.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції вказав, що вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності необхідних оригіналів договорів чи їх дублікатів має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вищевикладені обставини свідчать про наявність підстав для визнання виконавчого напису № 1748 від 13.08.2019, вчиненого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою (Маржиною) А. А. щодо стягнення з позивача на користь ТОВ «Вердикт Капітал», таким що не підлягає виконанню. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів у сумі 39 217,16 грн, що стягнуті з ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, відповідно отримані відповідачем кошти в сумі 39 217,16 грн підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України. Крім того, підлягають стягненню з відповідача на корить позивача і збитки в розмірі 2 388,04 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким судовим рішенням, ТОВ «Дебт Форс» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що суд першої інстанції вкрай формально підійшов до розгляду справи, не дослідивши в повному обсязі всі обставини справи та подані відповідачем заперечення та докази, а також надані ним докази про те, що тієї суми коштів, які місцевий суд стягнув, скаржник не отримував.
За наслідками розгляду апеляційної скарги просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 16 квітня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на подану скаргу та витребувано зазначену справу із суду першої інстанції.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2026 року справу призначено до розгляду 12 травня 2026 року о 11 год 40 хв.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2026 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Титаренко Н. Б. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що в даних кредитних правовідносинах, ТОВ «Дебт Форс» є правонаступником права вимоги виконання боргу від попереднього кредитора та є новим кредитором на підставі договору про відступлення права вимоги. На момент переходу права вимоги від попереднього кредитора відповідачу було передано заборгованість позивача за кредитним договором. Тому скаржник вважає, що попереднім кредитором при вчиненні виконавчого напису не було порушено вимог закону, оскільки позивач мав заборгованість за кредитним договором. Кредитний договір є чинним на даний час, позивачем не надаються будь-які докази щодо недійсності кредитного договору чи окремих його умов, відтак, твердження про неправомірність, неправильність нарахування кредитором розміру заборгованості є безпідставним.
Вказує, що при подачі відзиву на позовну заяву, відповідачем було долучено довідку про фактичне надходження коштів на рахунок ТОВ «Дебт Форс» в процесі здійснення виконавчого провадження по стягненню із позивача заборгованості, із конкретним зазначенням суми коштів та дат надходження. 
Однак суд першої інстанції не взяв до уваги подані заперечення на позовну заяву, а також порушив принцип повного та всебічного розгляду справи та дослідження всіх доказів, оскільки судовим рішенням стягнуто суму коштів, більшу, ніж було отримано стягувачем, не зважаючи на подані відповідачем докази.
На переконання скаржника, суд першої інстанції помилково зробив висновок, що всі кошти, які були стягнуті приватним виконавцем із позивача, були стягнуті на рахунок нового кредитора - стягувача ТОВ «Дебт Форс».
Адже, важливим є той факт, що виконавчий напис було вчинено на користь попереднього кредитора – ТОВ «Вердикт Капітал», виконавче провадження було відкрите на користь попереднього стягувача до здійснення заміни стягувача, всі стягнення із позивача, які відбувалися до заміни кредитора, здійснювалися на користь попереднього стягувача. І такі стягнені кошти залишилися у розпорядженні попереднього кредитора, а не були передані на користь нового кредитора.
Тому заявлена позовна вимога про стягнення з відповідача коштів, не підлягала задоволенню, оскільки, в такому разі, суд стягнув із нього кошти, які стягувач не отримував, а буде змушений без будь-якої правової підстави повернути їх позивачу.
Зауважує, що позивач посилався на довідку від приватного виконавця Клітченко О. А., в якій, приватний виконавець повідомляла, що в ході виконавчого провадження № 59986137 з ОСОБА_1 було стягнуто 41 605,20 грн, з яких, 400,00 грн – витрати виконавчого провадження, 1 988,04 грн – основна винагорода приватного виконавця, 39 217,16 грн – перераховано стягувачу, однак, приватний виконавець не уточнює, якому саме стягувачу, адже, як було зазначено вище, першочергово, виконавче провадження було відкрите на користь попереднього стягувача – ТОВ «Вердикт Капітал», і кошти, які стягувалися до заміни сторони виконавчого провадження, спрямовувалися, відповідно, на користь того стягувача, який був чинним до заміни сторони, тобто, ТОВ «Вердикт Капітал».
Зазначає, що довідка від приватного виконавця не містить жодних відомостей, що загальна сума коштів, яка була стягнута із позивача – боржника була перерахована на користь ТОВ «Дебт Форс».
Звертає увагу, що на рахунок ТОВ «Дебт Форс» в ході здійснення виконавчого провадження, надійшли кошти в сумі 14 948,03 грн, що підтверджується довідкою, яку відповідачем було долучено до відзиву на позовну заяву, а не 39 217,16 грн, як вказував позивач у своїй позовній заяві та просив стягнути із ТОВ «Дебт Форс».
Крім того, на переконання скаржника, договірний характер правовідносин, що існували між сторонами і на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернення коштів, виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, а витрати виконавчого провадження та основна винагорода приватного виконавця не можуть бути стягнуті з відповідача, оскільки ці кошти не були ним отримані.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача – адвокат Яресько Т. В. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною. Також просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 8 000,00 грн.
Зокрема вказує, що відповідач не довів, що нотаріусу для вчинення оспорюваного виконавчого напису було подано оригінал нотаріально посвідченого договору, за яким стягнення заборгованості могло проводитися у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Отже суд першої інстанції правильно виходив із того, що правова підстава стягнення коштів з позивача відпала, 39 217,16 грн згідно з відповіддю приватного виконавця були перераховані стягувачу в межах виконавчого провадження №59986137, а ТОВ «Дебт Форс» є чинним правонаступником стягувача у цьому виконавчому провадженні. Саме тому висновок суду про стягнення з ТОВ «Дебт Форс» 39 217,16 грн безпідставно набутих коштів є законним та обґрунтованим.
Крім того, відповідач у своїй скарзі не спростував факту стягнення з позивача 400,00 грн витрат виконавчого провадження та 1 988,04 грн основної винагороди приватного виконавця. Навпаки, ці суми прямо підтверджені відповіддю приватного виконавця та відповідають загальному розміру коштів, стягнутих у межах виконавчого провадження. Скаржник також не довів, що позивач мав нести ці витрати незалежно від подальшого визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Тому саме примусове виконання виконавчого напису в інтересах стягувача спричинило для позивача майнові втрати у вигляді витрат виконавчого провадження та основної винагороди приватного виконавця.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представник позивача – адвокат Титаренко Н. Б. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
Інші учасники справи повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явились, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 05.08.2011 між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено Анкету-Заяву про акцепт публічної пропозиції (а.с.12 зворот).
13 серпня 2019 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою Аліною Анатоліївною вчинено виконавчий напис та зареєстровано в реєстрі за № 1748, згідно з текстом якого звернено стягнення з ОСОБА_1 , який є боржником за кредитним договором №621009833 від 08.05.2011 року, укладеним між АТ «Альфа-Банк» правонаступником всіх прав та обов`язків якого, на підставі договору відступлення прав вимоги є ТОВ «Вердикт Капітал». Стягнення заборгованості проводиться за період з 16.01.2019 по 31.07.2019. Сума заборгованості складає 101 569,55 грн а також 650,00 грн за вчинення виконавчого напису нотаріусом на підставі Закону України «Про нотаріат» (а.с.12).
06.09.2019 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О. А. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59986137 з примусового виконання виконавчого напису №1748, виданого 13.08.2019 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А. А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 102 219,55 грн (а.с.14).
Указаний виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О. А., що підтверджується постановами про стягнення з боржника основної винагороди від 06.09.2019, та заміну сторони виконавчого провадження – стягувача з ТОВ «Вердикт Капітал» на ТОВ «Дебт Форс» від 29.12.2023 (а.с.15-16).
Згідно з відповіддю приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О. А. від 19.06.2025 в межах виконавчого провадження №59986137 з ОСОБА_1 стягнуто 41 605,20 грн (а. с. 13 зворот).

Позиція суду апеляційної інстанції
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла до таких висновків.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.
Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Положеннями частини першої статті 4, статей 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»
Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).
Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).
Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
Тобто вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а нотаріус задля вчинення виконавчого напису повинен дійти висновку, що з дня виникнення права вимоги у стягувача минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, та, що подані стягувачем документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед ним.
Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). 
Щодо такої обов`язкової умови вчинення нотаріусом виконавчого напису як безспірність заборгованості, то характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками, якими є надані стягувачем документи згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує.
Як встановлено зі спірного виконавчого напису № 1748, нотаріус керувався статтею 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.
Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
Таким чином, із моменту прийняття цієї постанови і до 10 грудня 2014 року була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно (п. 1 Переліку).
10 грудня 2014 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою, зокрема, Перелік був доповнений новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями (п. 2 Переліку).
Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі, у частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення.
Отже, станом на дату вчинення виконавчого напису, приватний нотаріус не мав правових підстав для вчинення такого напису на підставі анкети-заяви або іншого кредитного документа, який не був нотаріально посвідчений.
Доводи апелянта про те, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису перевіряє безспірність заборгованості лише за формальними ознаками, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Такі доводи фактично зводяться до того, що достатнім для вчинення виконавчого напису є саме подання кредитором певного набору документів нотаріусу. Однак у спорах про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не обмежується перевіркою лише формального факту подання документів нотаріусу.
Колегія суддів зазначає, що суд має виходити з того, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 27 березня 2019 року в справі №137/1666/16-ц.
Ухвалюючи рішення у цій справі про задоволення позову, місцевий суд не обмежився формальним встановленням факту існування виконавчого напису, а перевірив правові підстави його вчинення, характер документа, на підставі якого цей напис було вчинено, дату вчинення виконавчого напису та відповідність дій нотаріуса вимогам Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій та Переліку документів.
Необхідно також зазначити, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж стовідсотково підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі.
При цьому, безспірність документа, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною.
У нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; другий етап учинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимога про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Вказаний висновок узгоджується з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі №750/3781/20.
Щодо підстав доказування у спорах щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, то позиція Верховного Суду є незмінною. 
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17, зазначено, що: «порушення приватним нотаріусом порядку вчинення оспорюваного виконавчого напису, а саме - вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не є нотаріально посвідченим, - є самостійною та достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню».
Аналогічний за змістом правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі №757/24703/18-ц, у якій суд касаційної інстанції вказав, що: «якщо серед документів, наданих нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору, а надана анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, така анкета-заява не може бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса».
Крім того, у постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі №712/11552/23 суд касаційної інстанції підтвердив правильність висновків судів попередніх інстанцій про незаконність виконавчого напису, вчиненого на підставі кредитного договору у простій письмовій формі після втрати чинності положеннями Переліку, які дозволяли таке стягнення.
У справі встановлено, що виконавчий напис було вчинено не на підставі нотаріально посвідченого договору, а на підставі кредитного документа, укладеного у простій письмовій формі, а саме анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк».
Скаржник у своїй апеляційній скарзі не навів жодного належного доводу та не
подав жодного доказу, який би спростовував цю встановлену судом обставину.
Зокрема, відповідач не довів, що нотаріусу для вчинення оспорюваного виконавчого напису було подано оригінал нотаріально посвідченого договору, за яким стягнення заборгованості могло проводитися у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, в обґрунтування заперечень проти позовних вимог, жодних доказів не подав.
Встановивши, що виконавчий напис було вчинено 13.08.2019 на підставі кредитного документа, який не був нотаріально посвідчений, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення порядку вчинення виконавчого напису та наявність підстав для визнання його таким, що не підлягає виконанню.
Посилання скаржника на те, що позивач не довів повного погашення заборгованості за кредитним договором або не надав альтернативного розрахунку боргу, не має правового значення для вирішення питання про законність оспорюваного виконавчого напису.
За таких обставин, враховуючи, що відповідачем жодним чином не спростовано порушення встановленої законом процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса, відтак наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що вимоги позивача про стягнення безпідставно набутих коштів не підлягають задоволенню, то вони є також необґрунтованими.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що після визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, правова підстава, на якій з позивача було примусово стягнуто кошти у межах виконавчого провадження №59986137, відпала.
Саме ця обставина є достатньою правовою підставою для застосування статті 1212 ЦК України та повернення позивачу коштів, стягнутих на підставі виконавчого напису №1748 від 13.08.2019.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Цією ж нормою прямо передбачено, що особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Отже, для застосування статті 1212 ЦК України у цій справі визначальним є не саме по собі існування або відсутність кредитного договору, а факт примусового
стягнення коштів на підставі виконавчого напису, який у подальшому судом визнано таким, що не підлягає виконанню. 
Саме виконавчий напис був тим виконавчим документом, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, здійснено примусове стягнення коштів з позивача та перерахування частини цих коштів стягувачу.
Таким чином, посилання апелянта на чинність кредитного договору не має правового значення для вирішення питання про повернення коштів, стягнутих у порядку примусового виконання виконавчого напису.
Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі №201/6498/20 дійшов висновку, що: «факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з боржника, є підставою для повернення таких коштів відповідно до статті 1212 ЦК України. При цьому наявність кредитних правовідносин між сторонами не усуває можливості застосування статті 1212 ЦК України, якщо кошти були стягнуті саме на підставі виконавчого напису, правова підстава якого відпала».
Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі №910/16664/18, у яких Верховний Суд виходив із того, що: «стаття 1212 ЦК України підлягає застосуванню не лише у випадку первісної відсутності правової підстави набуття майна, а й у випадку, коли така підстава існувала на момент набуття майна, однак у подальшому відпала».
Тому суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин статтю 1212 ЦК України.
При цьому обов`язок повернення коштів за статтею 1212 ЦК України у цій справі обґрунтовано покладено саме на ТОВ «Дебт Форс», оскільки відповідач є стягувачем у виконавчому провадженні №59986137, відкритому на підставі оспорюваного виконавчого напису.
У справі, яка переглядається, встановлено, що 06.09.2019 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О. А. було відкрито виконавче провадження №59986137 з примусового виконання виконавчого напису №1748 від 13.08.2019 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості у розмірі 102 219,55 грн. Надалі у цьому самому виконавчому провадженні стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» було замінено на його правонаступника – ТОВ «Дебт Форс».
Отже, саме ТОВ «Дебт Форс» набуло процесуального статусу стягувача у тому самому виконавчому провадженні, у межах якого з позивача були примусово стягнуті кошти на підставі виконавчого напису, який не підлягає виконанню.
Відповідно до частини першої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.
Частина п`ята статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.
Цією ж нормою передбачено, що для правонаступника всі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
З наведеного слідує, особа, яка замінює первісного стягувача у виконавчому провадженні, входить у відповідне провадження не лише з правом вимагати подальшого примусового виконання, а й з усіма процесуальними та майновими наслідками, пов`язаними з таким виконавчим провадженням.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним
у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14, правонаступництво як
інститут цивільного процесуального права нерозривно пов`язане з правонаступництвом у матеріальних правовідносинах. Велика Палата наголосила на універсальному характері правонаступництва, зазначивши, що у разі вибуття правопопередника до правонаступника переходить весь комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних стороні провадження.
Отже, після того, як відпала правова підстава виконання виконавчого напису саме ТОВ «Дебт Форс» як правонаступник стягувача є належним відповідачем за вимогою про повернення коштів, стягнутих у межах цього виконавчого провадження.
Таким чином, ТОВ «Дебт Форс», набувши статусу стягувача, прийняло на себе не лише право вимагати виконання рішення, але й обов`язок нести відповідальність за юридичні наслідки такого виконання, включаючи обов`язок повернути стягнене у разі скасування виконавчого документа.
Апеляційний суд погоджується з встановленим місцевим судом розміром коштів, які підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України.
З матеріалів справи встановлено, що відповіддю приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О. А. від 19.06.2025 підтверджено, що у межах виконавчого провадження №59986137 із ОСОБА_1 було стягнуто 41 605,20 грн, з яких 400,00 грн зараховані в рахунок витрат виконавчого провадження, 1 988,04 грн зараховані в рахунок основної винагороди приватного виконавця, а 39 217,16 грн перераховано стягувачу в рахунок погашення заборгованості згідно з виконавчим написом.
Отож відповідь приватного виконавця є належним і допустимим доказом того, що 39 217,16 грн були спрямовані стягувачу в межах виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого напису №1748 від 13.08.2019.
Оскільки у цьому виконавчому провадженні стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» було замінено на правонаступника ТОВ «Дебт Форс», саме скаржник є належною особою, на яку покладається обов`язок повернення зазначеної суми після того, як відпала правова підстава виконання оспорюваного виконавчого напису.
Доводи відповідача про те, що на рахунок ТОВ «Дебт Форс» фактично надійшло лише 14 948,03 грн, не спростовують факту виникнення обов`язку повернення коштів на підставі статті 1212 ЦК України, а також статусу ТОВ «Дебт Форс» як правонаступника стягувача у виконавчому провадженні №59986137.
Так як відповідач на момент судового розгляду та вчинення останніх дій у
провадженні є єдиним стягувачем, саме він є належним суб`єктом обов`язку з повернення коштів.
Аргументи скаржника про те, що частина коштів була отримана його правопопередником, не звільняють його від обов`язку перед боржником, оскільки до правонаступника переходить весь комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних стороні провадження.
Саме тому висновок суду про стягнення з ТОВ «Дебт Форс» 39 217,16 грн безпідставно набутих коштів є законним та обґрунтованим.
За таких обставин доводи апеляційної скарги у цій частині зводяться до незгоди скаржника з правовими наслідками власного правонаступництва.
Такі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення в частині стягнення з ТОВ «Дебт Форс» на користь позивача 39 217,16 грн безпідставно набутих коштів.
Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з ТОВ «Дебт Форс» 2 388,04 грн збитків, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу.
Відповідач у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що кошти, які були стягнуті з позивача як витрати виконавчого провадження та основна винагорода приватного виконавця, не надходили на рахунок ТОВ «Дебт Форс», а були отримані приватним виконавцем.
Зазначені доводи не спростовують правильності рішення суду першої інстанції, оскільки сума 2 388,04 грн була заявлена та стягнута не як безпідставно набуті ТОВ «Дебт Форс» кошти на підставі статті 1212 ЦК України, а як збитки, завдані позивачу внаслідок примусового виконання виконавчого напису, який суд визнав таким, що не підлягає виконанню.
Як уже зазначалось, згідно з відповіддю приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О. А. від 19.06.2025 у межах виконавчого провадження №59986137 із ОСОБА_1 було стягнуто 41 605,20 грн, з яких 400,00 грн зараховані в рахунок витрат виконавчого провадження, 1 988,04 грн зараховані в рахунок основної винагороди приватного виконавця, а 39 217,16 грн перераховано стягувачу в рахунок погашення заборгованості згідно з виконавчим написом.
Отже, сума 2 388,04 грн складається з 400,00 грн витрат виконавчого провадження та 1 988,04 грн основної винагороди приватного виконавця. Ці кошти були фактично стягнуті з позивача у межах примусового виконання виконавчого напису № 1748 від 13.08.2019.
Такі майнові втрати позивач поніс унаслідок примусового виконання виконавчого документа, що в подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Частина друга статті 22 ЦК України визначає, що збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Частина третя цієї статті передбачає, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Суд першої інстанції правильно розмежував правову природу двох майнових
вимог позивача. При цьому сума 39 217,16 грн, яка була перерахована стягувачу, обґрунтовано стягнута як безпідставно набуті кошти на підставі статті 1212 ЦК України.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно встановив, що сума 2 388,04 грн є збитками позивача, які перебувають у прямому причинному зв`язку з примусовим виконанням виконавчого напису № 1748 від 13.08.2019. 
Суд також правильно визначив, що ці збитки підлягають відшкодуванню за рахунок ТОВ «Дебт Форс» як правонаступника стягувача у виконавчому провадженні, відкритому на підставі зазначеного виконавчого напису.
Отже висновок суду першої інстанції про стягнення з ТОВ «Дебт Форс» на користь позивача 2 388,04 грн збитків є правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає положенням статей 22, 1166 ЦК України, фактичним обставинам справи і належним доказам, наявним у матеріалах справи. 
Доводи апеляційної скарги у цій частині не спростовують правильності рішення суду першої інстанції та не можуть бути підставою для його скасування або зміни.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, понесені судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції необхідно залишити за ТОВ «Дебт Форс».
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначає, що поніс витрати на правничу допомогу на стадії апеляційного провадження в сумі 8 000 грн, які просить компенсувати йому за рахунок відповідача.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Отже розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
У постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 03 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що: «при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок, що: «розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено».
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За приписами частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вирішуючи ці вимоги, колегія аналізує надані позивачем докази на підтвердження цих витрат.
Правову допомогу ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції надавав адвокат Яресько Т. В. згідно з договором № 25086 про надання правничої (правової) допомоги, укладеним 13.06.2025 між адвокатом Яреськом Т. В. та ОСОБА_1 . На стадії апеляційного провадження адвокатом Яреськом Т. В. на підтвердження повноважень надано ордер від 27.04.2026 до Додатку № 2 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 24.04.2026.
Згідно з п. 1 Додатку № 2, цей Додаток визначає порядок оплати правничої (правової) допомоги (надалі) гонорар адвокату за: надання правничої допомоги щодо розгляду справи №127/19462/25 в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до п. 2 Додатку № 2 вартість послуг за домовленістю сторін складає фіксований гонорар у сумі 8 000 грн 00 коп.
Між ОСОБА_1 та адвокатом Яреськом Т. В. 27.04.2026 підписано Акт приймання-передачі послуг № 1, згідно з яким сторони погодили обсяг правничої допомоги клієнту та розмір гонорару: 8 000 грн 00 коп.
Згідно з розрахунковою квитанцією №24/04/26 від 24.04.2026 адвокат Яресько Т. В. прийняв від ОСОБА_1 гонорар в сумі 8 000 грн 00 коп. як оплату за надані правові послуги відповідно до Додатку № 2 до Договору про надання правничої (правової) допомоги № 25086 від 13.06.2025.
У справі, що переглядається, сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.
Оцінивши реальність і необхідність витрат на правову допомогу, колегія вважає, що вони відповідають цьому критерію. 
Зважаючи на вказане, колегія визнає обґрунтованою вартість послуг адвоката Яреська Т. В. на стадії апеляційного провадження у розмірі 8 000 грн 00 коп., які належать до стягнення з відповідача, апеляційну скаргу якого залишено без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (код ЄДРПОУ 43577608) на користь ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн 00 коп., понесені у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 травня 2026 року.

Головуючий       Ю. Б. Войтко

Судді:       М. В. Матківська

І. М. Стадник