ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/15109/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),
суддів: Шлай А.В., Малиш Н.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2025 (суддя суду першої інстанції Турова О.М.), прийняте в порядку письмового провадження в м. Дніпро, в адміністративній справі №160/15109/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 
УСТАНОВИВ:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2025 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить ухвалу скасувати та постановити нову постанову про забезпечення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на теперішній час загальновідомим є той факт, що призов на військову службу по мобілізації відбувається без вручення/направлення відповідної повістки. При цьому, сам факт повторного протиправного взяття на військовий облік ОСОБА_1 свідчить про намір ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити призов на військову службу по мобілізації. Як зазначено в заяві про забезпечення позову, в грудні 2024 року при складенні іспиту із практичної підготовки\перепідготовки водіїв транспортних засобів в Територіальному сервісному центрі МВС №1245 м.Покров працівниками сервісного центру було встановлено, що ОСОБА_1 перебуває в розшуку за зверненням начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 в зв`язку з не прибуттям за повісткою. Також, до заяви про забезпечення позову доданий військово-обліковий документ № 090120231425848300024, згідно з яким наявне порушення правил військового обліку з боку ОСОБА_1 . Однак, військово-облікові дані заявником було уточнені вчасно. При зверненні до ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою від 07 квітня 2025 року про внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів достовірних даних щодо категорії обліку, позивачем надавалась копія тимчасового посвідченні військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 07 листопада 2023 року. Таким чином, були відсутні підстави викликати позивача до ТЦК та СП повісткою для взяття на військовий облік або уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів. А лише для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, що прямо свідчить про намір відповідача мобілізувати позивача.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що 23.05.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати відмову ІНФОРМАЦІЯ_2 у внесенні змін до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо категорії обліку ОСОБА_1 оформлену листом від 15 квітня 2025 року вих.№4/1936;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 внести зміни в Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо виключення ОСОБА_1 з військового обліку, відповідно до інформації, яка міститься у тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 07 листопада 2023 року.
01.10.2025 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки та їх відділам вчиняти дії, пов`язані з призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , до моменту набрання законної сили рішенням суду у справі №160/15109/25.
Заява про забезпечення позову обґрунтована посиланнями на незаконність дій відповідача щодо постановки ОСОБА_1 на військовий облік без урахування того, що останній 07 листопада 2023 року був виключений з військового обліку на підставі п.6 ч.6 ст.37 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року №2232-XII, як особа, що була раніше засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, при цьому відповідач ігнорує вимоги щодо внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформації про виключення позивача з військового обліку, натомість, у додатку “РЕЗЕРВ” наявна відмітки про порушення позивачем правил військового обліку та перебування у розшуку, через що ОСОБА_1 у грудні 2024 року був доставлений працівниками Національної поліції України до ІНФОРМАЦІЯ_5 . Зважаючи на те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 не визнає факт виключення ОСОБА_1 з військового обліку, примусове його доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 призведе до порушення його прав у вигляді військово-лікарської комісії “за годину” та мобілізації, що, в свою чергу, може ускладнити ефективний захист або поновлення порушених та/чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, адже у разі призову позивача на військову службу у нього зміниться статус з не військовозобов`язаного на військовослужбовця, при цьому внесення змін в Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо виключення ОСОБА_1 з військового обліку під час мобілізації особі, яка вже є військовослужбовцем, є неможливим.
Суд першої інстанції розглянувши заяву позивача дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на те, що позивачем не наведено фактів очевидної протиправності дій та рішень відповідача як підстави для забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з ч.1 ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову є процесуальною гарантією виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Проте для вжиття судом заходів забезпечення позову у справі заявник (позивач) має підтвердити наявність щонайменше однієї з виключних підстав, передбачених частиною другою статті 150 КАС України:
- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
- очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Дія індивідуального акта або нормативно-правового акта може бути зупинена як захід забезпечення позову відповідно до пункту 1 частини першої статті 151 КАС України.
Комітет Міністрів Ради Європи (далі - КМРЄ) у параграфі І та ІІ Рекомендацій від 13 вересня 1989 року № R(89)8 «Про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах» (on provisional court protection in administrative matters) наголосив, що заявник може просити суд або інший компетентний орган вжити заходи тимчасового захисту від адміністративного акта; надаючи особі тимчасовий захист, суд бере до уваги всі обставини та інтереси; такі заходи можуть вживатися зокрема, у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо аргументи заявника на перший погляд (prima facie) спростовують правомірність такого акта.
КМРЄ у пункті «d» глави 5 «Ефективність судового розгляду» Рекомендацій (2004)20 «Про судовий перегляд адміністративних актів» (on judicial review of administrative acts), прийнятих 15 грудня 2004 року, також вказав, що суд повинен мати право надавати тимчасові заходи захисту до завершення провадження.
Водночас Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) притримується позиції, згідно з якою заходи забезпечення (тимчасові заборони), які вживає суд у процесі вирішення спору, повинні відповідати закону, враховувати суспільні (загальні) інтереси та пропорційність між використаними засобами та метою, яку прагне суд досягнути (рішення ЄСПЛ від 17 травня 2016 року у справі «Джиніч проти Хорватії» (Dћiniж v. Croatia), № 38359/13, пункти 61- 62; рішення ЄСПЛ від 16 березня 2021 року у справі «Карагасаноглу проти Туреччини» (Karahasanoglu v. Turkey), заяви № 21392/08 та 2 інші, пункти 144- 153).
За усталеною практикою Верховного Суду, висловленою у постановах від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 11 січня 2022 року у справі № 640/18852/21, від 28 липня 2022 року у справі № 640/31850/20 та інших, заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами, забезпечувати ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
В ухвалі про забезпечення позову суд повинен вказати мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними (постанови Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 30 вересня 2019 року у справі № 420/5553/18, від 29 січня 2020 року у справі № 640/9167/19, від 20 травня 2021 року у справі № 640/29749/20, від 11 січня 2022 року у справі № 640/18852/21 та від 28 липня 2022 року у справі № 640/31850/20).
Так, позивач стверджує, що 07 листопада 2023 року він був виключений з військового обліку на підставі п.6 ч.6 ст.37 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року №2232-XII як особа, що була раніше засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, проте, через додаток “РЕЗЕРВ+” позивач дізнався про те, що означена інформація не відображена в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а саме: вказано, що він перебуває на військовому обліку та є військовозобов`язаним, хоча це не відповідає дійсності. З огляду на наведене, представником позивача було направлено до відповідача адвокатський запит вих.№51 від 19 травня 2025 року щодо надання належним чином завіреної копії матеріалів справи про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_1 за ст.ст.210, 210-1 Кодексу України про адміністративне правопорушення (за наявності), у відповідь на який листом від 29 травня 2025 року за вих. №4/661/461 ІНФОРМАЦІЯ_3 підтвердив факт перебування ОСОБА_1 у розшуку та повідомив, що ОСОБА_1 не притягувався до адміністративної відповідальності. 
Проаналізувавши мотиви, якими заявник обґрунтовує подану заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов правильного всиновку, що доводи й аргументи заявника не є достатніми та переконливими для висновку про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову за правилами, встановленими статтями 150-151 КАС України, адже мотиви заяви про забезпечення позову збігаються з підставами позовної заяви, водночас, доводи позивача про протиправність оскаржуваних дій відповідача (відмови у внесенні змін до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо виключення ОСОБА_1 з військового обліку, відповідно до інформації, яка міститься у тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 07 листопада 2023 року) можуть бути перевірені лише під час розгляду справи по суті позовних вимог, бо протиправність оскаржуваних дій може бути встановлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності під час розгляду адміністративної справи по суті. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 800/521/17 виснувала, що позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.
Таким чином, заходи забезпечення можуть бути вжиті адміністративним судом лише в межах позовних вимог та відповідати критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, а також гарантувати збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу.
Суд має встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, спроможність такого заходу забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, перевірити імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, а також мотивувати неможливість порушення у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу (постанова Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 640/30483/21).
Суд зазначає, що позивачем не доведено існування та вплив на нього обставин, виходячи з яких позивач просив вжити заходів забезпечення позову. Недоведеність цих обставин є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки обов`язковою передумовою для співставлення інтересів сторін є встановлення реальності впливу або можливості впливу на такі інтереси спірних правовідносин, в той час як в цій справі наразі відсутні жодні докази на підтвердження ймовірного настання обставин, про які вказував позивач. Вжиття заходів забезпечення позову на основі одних лише тверджень є невиправданим та порушує правову визначеність відповідних правовідносин. 
В свою чергу, можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення заяви позивача про забезпечення позову – відсутні.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2025 в адміністративній справі № 160/15109/25 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий - суддя О.О. Круговий 

суддя А.В. Шлай 

суддя Н.І. Малиш