Справа № 569/3620/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:
головуючої судді Балацької О.Р.,
з участю секретаря судового засідання Кулікович Д.П.,
учасників справи:
позивача ОСОБА_1 ,
відповідачки ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівне у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позицій сторін.
В Рівненський міський суд Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_1 про стягнення боргу, в якій позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість в сумі 104 467,79 доларів США, в тому числі: за основним зобов`язанням в сумі 100 000,00 дол. США; три відсотки річних в сумі 4467,79 дол. США.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 17 липня 2024 року між ним та відповідачкою виникли правовідносини за договором позики, відповідно до яких позивач передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, а остання зобов`язалась повернути вказані кошти у строк до 31 липня 2024 року. На підтвердження факту отримання коштів відповідачкою була складена та підписана письмова розписка від 17 липня 2024 року, яка, за твердженням позивача, підтверджує як факт передачі грошових коштів, так і наявність у відповідачки обов`язку їх повернення у визначений строк. Позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором позики виконав у повному обсязі, натомість відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала, отримані кошти у погоджений строк не повернула та станом на день звернення до суду заборгованість не погасила. У зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання позивач, вважає, що має право на стягнення з відповідачки не лише суми основного боргу, а й трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Зазначає, що оскільки позика була надана в іноземній валюті, то і стягнення заборгованості та процентів має здійснюватися саме у доларах США. При цьому інфляційні втрати ним не заявлялись, оскільки індексація відповідно до правових висновків Верховного Суду застосовується лише до грошових зобов`язань у національній валюті України. Також позивач вказує, що оригінал боргової розписки перебуває у нього, що, на його думку, свідчить про невиконання відповідачкою обов`язку з повернення позики. У зв`язку з наведеним просить суд стягнути з відповідачки на його користь 104 467,79 доларів США, з яких 100 000 доларів США - сума основного боргу та 4 467,79 доларів США - три відсотки річних за період прострочення, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Представник відповідача заперечує проти задоволення позову, вказавши, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підтверджуються належними і допустимими доказами. Зазначає, що між сторонами фактично не виникло реальних правовідносин позики у розумінні статті 1046 ЦК України, оскільки відповідачка не отримувала від позивача грошових коштів у сумі 100 000 доларів США, а позивач не надав жодного доказу фактичної передачі таких коштів, окрім формальної розписки. На думку сторони відповідача, сама по собі розписка не є безумовним підтвердженням існування грошового зобов`язання, а суд повинен встановити реальний зміст правовідносин між сторонами. Представник відповідача звертає увагу на те, що вже через декілька днів після складення розписки, а саме 22 липня 2024 року, позивач набув право власності на житловий будинок відповідачки на підставі договору дарування, що, на переконання відповідачки, свідчить про існування між сторонами інших майнових домовленостей, пов`язаних із відчуженням нерухомого майна, а не із позикою коштів. У зв`язку з цим відповідачка вважає розписку удаваним правочином у розумінні статті 235 ЦК України, який був складений для прикриття інших фактичних домовленостей між близькими родичами. Також сторона відповідача зазначає про відсутність будь-яких банківських документів, підтвердження наявності у позивача значних грошових коштів, доказів їх походження чи передачі, а умови розписки короткий строк повернення коштів та відсутність відсотків називає нетиповими для реальних позикових правовідносин на таку значну суму. Окрім цього, представник відповідача вказує, що позивач, набувши у власність нерухоме майно відповідачки, фактично намагається отримати подвійне майнове задоволення шляхом одночасного збереження права власності на будинок та стягнення значної грошової суми, що, на думку відповідачки, свідчить про недобросовісність та зловживання правом на звернення до суду. Відтак просить у задоволенні позову відмовити повністю, а судові витрати покласти на позивача.
Позивач у відповіді на відзив заперечив доводи відповідачки та зазначив, що між сторонами існували реальні правовідносини позики, оскільки 17 липня 2024 року позивач фактично передав відповідачці 100 000 доларів США, що підтверджується власноручно написаною та підписаною нею розпискою. Вказав, що відповідачка не заперечує факту складення розписки, отримання коштів та обов`язку їх повернення, однак жодних доказів виконання зобов`язання не надала, тоді як оригінал розписки перебуває у позивача. Зазначив, що укладені між сторонами договори дарування нерухомого майна не пов`язані з позиковими правовідносинами та не містять умов про припинення чи зарахування боргу. Також представник позивача вказав, що короткий строк повернення позики та відсутність відсотків не впливають на дійсність договору, а заявлені до стягнення трьох відсотків річних є відповідальністю за прострочення виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з цим просив відхилити доводи відзиву та задовольнити позов у повному обсязі.
У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідачки зазначив, що доводи позивача ґрунтуються переважно на оціночних судженнях та формальному тлумаченні розписки без належного підтвердження факту передачі грошових коштів. Вказав, що відповідачка не визнавала факту отримання 100 000 доларів США чи існування договору позики, а навпаки — прямо заперечувала такі обставини, тому твердження позивача про нібито визнання не відповідають змісту відзиву та нормам процесуального права. Представник відповідачки наголосив, що позивач не надав жодних належних доказів фактичної передачі коштів, їх походження, руху чи наявності у нього відповідної суми, а сама розписка не є безумовним доказом існування реального договору позики. Також зазначив, що сукупність обставин справи, зокрема складання розписки, укладення між сторонами взаємопов`язаних договорів дарування нерухомого майна у короткий проміжок часу, економічна нелогічність умов позики, відсутність відсотків та короткий строк повернення коштів, свідчать про наявність інших домовленостей між сторонами та ознаки удаваного правочину. Окрім цього, представник відповідачки вказав, що тривале здійснення позивачем підприємницької діяльності саме по собі не підтверджує наявності у нього 100 000 доларів США, а заперечення позивача проти надання відповідей на питання в порядку статті 93 ЦПК України свідчать про намагання уникнути розкриття істотних для справи обставин. У зв`язку з цим просив відхилити доводи відповіді на відзив та відмовити у задоволенні позову.
ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 лютого 2026 року справу передано судді Балацькій О.Р.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду. (а.с. 29-30)
23 лютого 2026 року до Рівненського міського суду Рівненської області надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якій заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, належне ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме житловий будинок загальною площею 129,3 кв.м., житловою площею 56,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 34163 1260378880000, а також встановлення заборони для осіб, наділених функціями державних реєстраторів, вчиняти реєстраційні дії щодо вказаного об`єкту нерухомого майна. (а.с. 15-26)
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2026 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. (а.с. 29-30)
Позивачем усунуто недоліки у встановлений судом строк. (а.с. 32-35)
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2026 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. (а.с. 36-37)
Представник відповідачки адвокат Прудников Я.В. у своєму відзиві заперечує проти задоволення позову, зазначив, що позивач не надав належних та допустимих доказів фактичної передачі відповідачці 100 000 доларів США, а його доводи ґрунтуються виключно на формальному тлумаченні розписки та оціночних судженнях. Також вказав, що сукупність обставин справи, зокрема укладення між сторонами договорів дарування нерухомого майна, короткий строк повернення коштів, відсутність відсотків та відсутність доказів руху грошових коштів, свідчать про наявність інших домовленостей між сторонами та ознаки удаваного правочину, у зв`язку з чим просив у задоволенні позову відмовити. (а.с. 44-52)
Позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій просить відхилити доводи відповідачки та задовольнити позов у повному обсязі. При цьому позивач наполягає на реальності договору позики, посилається на розписку як на належний доказ передачі коштів та заперечує наявність зв`язку між спірною розпискою і відчуженням нерухомого майна. (а.с. 53-59)
Представник відповідачки адвокат Прудников Я.В. у запереченнях на відповідь на відзив зазначив, що доводи позивача є необґрунтованими, не підтверджені належними доказами та ґрунтуються на формальному тлумаченні спірної розписки. Також представник відповідачки вказав на відсутність доказів фактичного передання грошових коштів, наявність ознак удаваного правочину та взаємозв`язок між розпискою і відчуженням нерухомого майна. (а.с. 60-75)
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 квітня 2026 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті, крім того, задоволено клопотання про виклик позивача у якості свідка. (а.с. 78-79)
Інших заяв та клопотань до суду від учасників справи не надходило.
З`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, а відповідач - заперечень на позовні вимоги, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. 
ІІІ. Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин та докази.
З досліджених фактичних обставин справи суд встановив, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем права власності на грошові кошти, які останній передав відповідачці відповідно до договору позики.
Так, суд встановив, що 17 липня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини позики, відповідно до яких позивач передав відповідачці грошові кошти у сумі 100 000 доларів США зі строком повернення до 31 липня 2024 року. 
Про одержання вказаної суми позики та наявність боргових зобов`язань відповідачки свідчить письмова розписка, яку власноруч склала та підписала відповідачка 17 липня 2024 року на підтвердження факту отримання грошових коштів від позивача. 
Копія розписки була долучена позивачем до матеріалів справи. Водночас суд встановив, що оригінал розписки знаходиться у позивача. Оригінал письмої розпискии було безпосередньо досліджено судом у судовому засіданні та встановлено, що вона ідентична копії, яка додана стороною позивача до матеріалів справи в підтвердження позовних вимог. Із змісту розписки вбачається, що відповідачка підтвердила факт отримання від позивача грошових коштів у сумі 100 000 доларів США та взяла на себе зобов`язання повернути грошові кошти у визначений строк, а саме 31.07.2024 року. Розписка складена 17.07.2024 року при свідку ОСОБА_4 (а.с. 5) 
З інформації з Державного рестру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відповідачці на праві приватної власності належать різні об`єкти нерухомого майна, в тому числі земельна ділянка, кадастровий номер: 5610100000:01:055:0661, площею 0,0968 га, адреса: АДРЕСА_3 , дата реєстрації 28.10.2020, а також 1/6 будівлі кафе за цією ж адресою, що знаходиться на цій земельній ділянці, площею 384,7 м2. Право власності на частку зареєстровано приватним нотаріусом Цвіркун Л.В. 17.07.2024, вартість склала 100000,00 грн. Крім того, 17.07.2024 року відповідачка набула у власність 1/4 об`єкта нерухомості будівлі салону-перукарні, готелю, за адресою АДРЕСА_4 , вартістю 100000,00 грн. (а.с. 19 - 26)
Представник позивача адвокат Мельничук С.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить їх задовольнити. Зазначає, що відповідачка не спростовувала і не оспорювала розписку, що свідчить про її правомірність. Просить суд взяти до уваги судову практику Верховного Суду, яка передбачає, що тягар доведення неотримання коштів покладається на відповідача.
Допитаний у якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснив, що відповідачка, яка є його сестрою, звернулася до нього з проханням надати грошові кошти у позику строком на два тижні, у зв`язку з чим він разом із товаришем ОСОБА_4 передав їй готівкові кошти у сумі 100 000 доларів США, а відповідачка власноруч написала та підписала розписку. Також позивач зазначив, що джерелом коштів були його доходи від здійснення готельно-ресторанного бізнесу, після спливу строку повернення позики він звертався до відповідачки з вимогою повернути кошти, однак остання свої зобов`язання не виконала. Крім того, позивач підтвердив факт укладення між сторонами договорів дарування нерухомого майна, однак пояснив, що зазначені правочини не були пов`язані зі спірною розпискою чи позиковими правовідносинами, оскільки будинок був переданий йому відповідачкою, а він, у свою чергу, передав відповідачці частку бізнесу.
Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечила проти позову та пояснила, що фактичної передачі їй грошових коштів у сумі 100 000 доларів США не відбувалося, а спірна розписка була складена у зв`язку з іншими домовленостями між сторонами щодо обміну майновими активами, зокрема нерухомістю. Вона зазначила, що підписала розписку на прохання позивача, який, за її словами, обіцяв згодом повернути їй оригінал документа, а метою її складання було забезпечення передачі у власність позивача двох будинків. Також відповідачка пояснила, що спірний будинок належав їй на праві власності та був отриманий у дарунок від матері, а домовленості між сторонами фактично стосувалися взаємного обміну майном, включаючи передачу нерухомості та бізнесу, а не позикових правовідносин. При цьому вона підтвердила факт підписання розписки, однак наполягала, що її зміст не відображає реальної домовленості про позику грошових коштів, а є частиною комплексних майнових домовленостей між сторонами.
Представник відповідача адвокат Прудников Я.В. заперечив щодо позовних вимог, вказує, що розписка була складено формально, однак реальних договірних відносин між сторонами не підтверджує. Фактичні правовідносини між сторонами пов`язані з внутрішніми розрахунками між сторонами. Відтак звертає увагу, що 22 липня 2024 року відповідачка на користь позивача відчужила об`єкт нерухомого майна - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.
Представник позивача адвокат Мельничук С.В. у судових дебатах зазначив, що відповідачка фактично не спростувала ані факт написання розписки, ані обов`язок повернення коштів, а всі її доводи зводяться до припущень щодо можливого існування інших домовленостей між сторонами. Просив суд врахувати, що належних доказів повернення боргу або припинення зобов`язання відповідачкою не надано, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими.
Представник відповідачки адвокат Прудников Я.В. у судових дебатах наполягав на відмові у задоволенні позову, посилаючись на відсутність доказів фактичної передачі коштів, наявність ознак удаваного правочину та взаємозв`язок між розпискою і договорами дарування нерухомого майна. Також зазначив, що позивач не довів походження грошових коштів та фактичну можливість їх передачі відповідачці.
Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено факт укладення між сторонами договору позики, передачі відповідачці грошових коштів у сумі 100 000 доларів США та невиконання нею обов`язку щодо їх повернення у встановлений строк, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.
ІV. Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд при прийнятті рішення.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
Суд встановив, що оригінал боргової розписки від 17 липня 2024 року перебуває у володінні позивача та не містить жодних відміток про повне чи часткове повернення грошових коштів або припинення зобов`язання іншим способом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора без відмітки про повернення боргу свідчить про невиконання боргового зобов`язання, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що відповідачка не довела факт виконання зобов`язання щодо повернення отриманих коштів.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Ці висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У ході розгляду справи встановлено факт укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики грошових коштів у розмірі 100 000 доларів США, що підтверджується власноруч складеною та підписаною відповідачкою розпискою від 17 липня 2024 року, зміст якої містить зобов`язання повернути отримані кошти у визначений строк. Зазначений документ був досліджений судом у судовому засіданні та оцінений у сукупності з іншими доказами, що містяться в матеріалах справи.
Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Таким чином, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Такий правовий висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16 та в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 414/1447/16-ц (провадження № 61-19712св18).
Отже, чинне цивільне законодавство України допускає визначення грошового зобов`язання в іноземній валюті, однак не змінює загального правила про те, що виконання такого зобов`язання на території України здійснюється у національній валюті - гривні, з урахуванням офіційного курсу відповідної валюти на день платежу, якщо інше прямо не передбачено договором або законом.
Водночас встановлення сторонами еквівалента в іноземній валюті не змінює правової природи зобов`язання та не впливає на його дійсність, а лише визначає спосіб обчислення належної до сплати суми. Такий підхід узгоджується з усталеною судовою практикою, відповідно до якої іноземна валюта у зобов`язанні може використовуватися як розрахункова величина, тоді як фактичне виконання здійснюється у гривні за офіційним курсом Національного банку України.
З огляду на викладене, суд виходить з того, що заявлені позивачем вимоги про стягнення заборгованості в іноземній валюті підлягають правовій оцінці з урахуванням наведених положень статей 524, 533 ЦК України та підлягають виконанню у національній валюті України у разі примусового виконання судового рішення.
Згідно із частиною першою статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Як передбачено частиною другою вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
На підставі частини другої статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
З огляду на частину першу статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Таким чином, у разі порушення грошового зобов`язання закон прямо передбачає спеціальний вид цивільно-правової відповідальності у вигляді нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, які за своєю правовою природою не є неустойкою, а становлять спосіб захисту майнового права кредитора.
Отже, застосування частини другої статті 625 ЦК України є обов`язковим наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання та не залежить від наявності чи відсутності відповідної умови в договорі, оскільки така відповідальність встановлена імперативною нормою закону. При цьому індекс інфляції та три проценти річних підлягають стягненню незалежно від форми вини боржника та спрямовані на компенсацію знецінення грошових коштів і втрати кредитором можливості їх використання.
Суд також враховує, що положення статті 1050 ЦК України конкретизують наслідки невиконання договору позики, прямо відсилаючи до застосування статті 625 ЦК України як загальної норми відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Таким чином, у разі встановлення факту неповернення позики у визначений строк на боржника покладається обов`язок сплатити як суму основного боргу, так і передбачені законом додаткові нарахування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
За практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі № 752/18470/16-ц, провадження № 61-48409св18).
Суд зазначає, що у межах даного спору саме на позивача покладено обов`язок доведення факту існування між сторонами договірних правовідносин позики, передачі грошових коштів у визначеному розмірі та невиконання відповідачкою зобов`язання щодо їх повернення у встановлений строк, що випливає із загальних правил розподілу доказування у цивільному процесі.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано письмову розписку від 17 липня 2024 року, яка містить підтвердження отримання відповідачкою грошових коштів у сумі 100 000,00 доларів США та обов`язок їх повернення до 31 липня 2024 року. Зазначена розписка підписана відповідачкою власноруч, її дійсність у встановленому законом порядку не спростована, а також не визнана недійсною чи удаваною у спосіб, передбачений цивільним законодавством.
Факт написання та підписання розписки відповідачкою у ході розгляду справи не заперечувався. При цьому відповідачка та її представник посилались на відсутність фактичної передачі коштів та стверджували, що розписка нібито була складена в межах інших домовленостей між сторонами, пов`язаних із відчуженням нерухомого майна. Разом із тим жодних належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності спірного правочину, існування інших домовленостей між сторонами чи відсутності факту передачі грошових коштів стороною відповідача суду не надано.
Суд враховує, що відповідно до правової природи боргової розписки остання є документом, який підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт передачі грошових коштів позичальнику. Перебування оригіналу розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачкою зобов`язання щодо повернення позики, оскільки доказів повернення боргу або припинення зобов`язання в інший спосіб матеріали справи не містять.
Доводи відповідачки про те, що між сторонами 22 липня 2024 року було укладено договори дарування нерухомого майна, а тому спірна розписка нібито пов`язана із відчуженням будинку, суд оцінює критично, оскільки зазначені правочини є самостійними цивільно-правовими договорами, не містять умов про припинення чи зарахування боргових зобов`язань та не спростовують факту існування між сторонами окремих позикових правовідносин. Сам по собі факт укладення між сторонами інших цивільно-правових договорів не виключає можливості існування договору позики.
Посилання сторони відповідача на економічну нелогічність умов позики, короткий строк її повернення та відсутність відсотків суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до принципу свободи договору сторони мають право самостійно визначати умови правочину, якщо вони не суперечать вимогам закону. Встановлення строку повернення позики у 14 днів та відсутність відсотків саме по собі не свідчить про недійсність чи удаваність правочину.
Також суд відхиляє доводи відповідачки щодо відсутності доказів фінансової спроможності позивача передати кошти у сумі 100 000 доларів США, оскільки предметом доказування у даній справі є факт укладення договору позики та невиконання відповідачкою обов`язку щодо повернення коштів, а не джерело походження грошових коштів позивача. При цьому відповідачкою не надано жодних доказів того, що спірна розписка була складена під впливом помилки, обману, насильства чи без наміру створення правових наслідків.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої боргова розписка є належним письмовим доказом укладення договору позики та підтвердженням факту передачі грошових коштів, якщо інше не доведено стороною, яка її оспорює. При цьому обов`язок доведення відсутності факту отримання коштів або удаваності правочину покладається на сторону, яка заперечує позов.
Оцінюючи доводи відповідачки про відсутність фактичної передачі грошових коштів, суд зазначає, що такі доводи носять характер припущень та не підтверджені належними і допустимими доказами, які б спростовували зміст письмової розписки або свідчили про іншу природу спірних правовідносин. Посилання на наявність паралельних майнових домовленостей між сторонами, зокрема щодо відчуження нерухомого майна, не містить правового та доказового зв`язку з предметом позову та не впливає на дійсність зобов`язання за розпискою.
Згідно з висновками в Постанові ОП КЦС ВС від 6 квітня 2026 року у справі № 368/1257/21 (провадження № 61-16707сво24) заперечення позичальника про те, що грошові кошти насправді не були ним одержані від позикодавця, здійснюється у формі обґрунтованого заперечення, і тягар доведення цієї обставини покладений саме на позичальника.
Судом також встановлено, що оригінал боргової розписки перебуває у позивача, а будь-яких відміток про її виконання, повернення коштів або припинення зобов`язання у встановленому порядку не міститься.
Суд бере до уваги також показання позивача та пояснення відповідачки, надані в судовому засіданні, зокрема визнання відповідачкою факту підписання розписки та пояснення щодо її мети, які в сукупності з іншими доказами не спростовують факту існування боргового зобов`язання, а навпаки підтверджують домовленість сторін про отримання та повернення грошових коштів у визначеному розмірі та строк.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт укладення договору позики, передачі грошових коштів та наявність невиконаного грошового зобов`язання з боку відповідачки, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 13 320 грн. 00 коп., згідно платіжної інструкції № 1952-4927-9052-4945 від 23.02.2025 (АТ «ТАСКОМБАНК»), що відповідає граничному розміру ставки судового збору встановленої законом за подання позовної заяви майнового характеру. 
Оскільки позов підлягає задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору в розмірі 13 320 (тринадцять тисяч триста двадцять) гривень 00 копійок.
На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 526, 610, 629, 1050 ЦК України, статтями 3, 12, 13, 81, 141, 200, 206, 259, 263-265, 354, 352 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою від 17 липня 2024 року в сумі 104 467,79 доларів США, в тому числі: за основним зобов`язанням в сумі 100 000,00 дол. США; три відсотки річних в сумі 4467,79 дол.США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 13 312 (тринадцять тисяч триста дванадцять) гривень 00 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст судового рішення складено 01 червня 2026 року.

Суддя     Ольга БАЛАЦЬКА