Справа № 339/69/26 
Провадження № 22-ц/4808/1017/26
Головуючий у 1 інстанції Головенко О. С. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Баркова В. М.,
суддів: Василишин Л. В.,
Максюти І. О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 25 березня 2026 року, в складі судді Головенко О. С., ухвалене в м. Болехів Івано-Франківської області, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (надалі – ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 28 листопада 2024 року між ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»та  ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1477-2311. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідачки.
Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту – 12 200 грн; строк кредитування – 300 днів; базовий період – 14 днів; комісія за видачу кредиту – 20%; знижена процентна ставка – 0,90 % в день; стандартна процентна ставка – 1,00 % в день.
Також додатковою угодою № 1 від 06 грудня 2024 року до Договору про відкриття кредитної лінії № 1477-2311 від 28 листопада 2024 року кредитодавець та позичальник домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 1 700 грн.
Додатковою угодою № 2 від 30 січня 2025 року до Договору про відкриття кредитної лінії № 1477-2311 від 28 листопада 2024 року кредитодавець та позичальник домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 2 000 грн.
Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредитні кошти відповідно до умов укладеного кредитного договору. Проте, всупереч умовам договору незважаючи на повідомлення, відповідачка не повністю виконала свої зобов`язання та допустила заборгованість.
Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд стягнути з  ОСОБА_1 загальну суму заборгованості за кредитним договором № 1477-2311 від 28 листопада 2024 року у розмірі 46 055,55 грн, що складається з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 7 874,49 грн, простроченої заборгованості за нарахованими процентами у розмірі – 30 787,06 грн, заборгованості за процентами річних на підставі ст. 625 ЦКУ – 7 394 грн.
Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 25 березня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 1477-2311 від 28 листопада 2024 року в сумі 33 700,93 грн, з них: заборгованість за кредитом – 7 874,49 грн, заборгованість за нарахованими процентами – 25 826,44 грн та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1 948,07 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог на суму 12 354,62 грн відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що строк кредитування складав 300 днів, оскільки такий у відповідності до додаткової угоди від 30 січня 2025 року був продовжений на 55 днів, та з урахуванням п. 2.7. додаткової угоди від 30 січня 2025 року становить: 363 дні, а відтак нарахування процентів за користування договором також має здійснюватися протягом вказаного вище терміну.
Також, зазначає, що включення до умов договору стягнення одноразової комісії повністю узгоджується із законодавством і не може вважатися несправедливими, як зазначає суд першої інстанції.
Крім того, вважає хибним висновок суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, оскільки вважає, що зазначені нарахування не є неустойкою у розумінні штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового прав кредитора.
Відповідачка  ОСОБА_1 правом подачі відзиву на апеляційну скаргу ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Виходячи із засад диспозитивності, апеляційний суд не перевіряє рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом у загальному розмірі 33 700,93 грн.
Позивач оскаржує рішення суду тільки в частині відмови у стягненні заборгованості за несплаченими процентами за користування кредитом у розмірі 12 354,62 грн, яке і підлягає перегляду в цій частині в апеляційному порядку.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення погодився із заявленим товариством розміром заборгованості за кредитом, водночас, відмовляючи у стягненні заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом, суд виходив з того, що нарахування таких відсотків припинилося 23 вересня 2025 року у межах строку кредитного договору, а відтак стягнення з 24 вересня 2025 року з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитом поза межами строку дії договору не підлягає задоволенню оскільки є необґрунтованим. Також, на думку суду не підлягають стягненню нараховані позивачем відсотки на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки такі були нараховані під час дії воєнного стану, що не відповідає вимогам закону, а тому заявлена до стягнення сума 7 394 грн задоволенню не підлягає.
Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.
Як вбачається з матеріалів справи, 28 листопада 2024 року між позивачем та відповідачем за допомогою Веб-сайту (navse.in.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії №1477-2311 (а.с.12-17, 22).
Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор А7365 для підписання Кредитного договору, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів.
Відповідно до умов Кредитного договору, Кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати Відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту 12 200 грн.; строк кредитування 300 днів, дата повернення кредиту 23 вересня 2025 року; базовий період 14 днів; знижена процентна ставка 2,50 % в день.
Позивач (через партнера АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з яким укладено договір № 4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року) видав відповідачці кредитні кошти на картковий рахунок вказаний відповідачем в особистому кабінеті, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про перерахування коштів від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» через систему платежів LiqPay на карту отримувача (відповідачки), чим виконав свої зобов`язання за Договором своєчасно та в повному обсязі (а.с. 24).
Додатковою угодою від 06 грудня 2024 року до договору, яка підписана одноразовим ідентифікатором НОМЕР_1 , кредитодавець та позичальник домовилися про надання додаткових коштів у кредит в розмірі 1 700 грн (а.с. 25-27).
Згідно додаткової угоди від 30 січня 2025 року до договору, яка підписана одноразовим ідентифікатором НОМЕР_2 , кредитодавець та позичальник домовилися про надання додаткових коштів у кредит в розмірі 2 000 грн (а.с. 28-30).
Позивач надав відповідачу кошти в розмірі 12 200 грн, 1 700 грн, 2 000 грн (а.с. 31).
Станом на 19 січня 2026 року загальний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором становить 46 055,55 грн, а саме: заборгованість за кредитом 7 874,49 грн, заборгованість за нарахованими процентами 30 787,06 грн, заборгованість за процентами річних на підставі ст. 625 ЦК України 7 394 грн (а.с.32-34).
За правилом ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Згідно із ч. 6 ст. 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Ст. 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами факт укладення 28 листопада 2024 року між ними кредитного договору в електронному вигляді з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка факту отримання кредитних коштів не спростувала, а тому вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7 874,49 грн суд уважав обґрунтованими. Водночас вимогу позивача про стягнення з відповідача на користь ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» нарахованих процентів за користування кредитними коштами у розмірі 4 960,62 грн. (30 787,06 грн. – 25 826,44 грн.) за період, який перевищує 300 днів, вважав необґрунтованою, оскільки такі проценти були нараховані поза строком кредитування.
Проте колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо нарахованих відсотків та уважає його помилковим з огляду на таке.
Розмір процентів за користування кредитними коштами був визначений сторонами договору за їх взаємною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 Цивільного кодексу України, при цьому волевиявлення сторін на укладення та підписання договору було усвідомленим і добровільним. Відповідачка, укладаючи кредитний договір, мала можливість самостійно обрати фінансову установу для отримання кредиту, оцінити запропоновані умови кредитування та зважити на можливість їх виконання з огляду на своє фінансове становище. Крім того, згідно з умовами договору, вона мала право відмовитися від договору протягом 14 днів з дня його укладення без пояснення причин, у тому числі після отримання грошових коштів (п. 6.9. договору), однак таким правом не скористалася.
Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)).
За умовами п. 4.6. кредитного договору нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми Кредиту за кожен день користування Кредитом, починаючи з дня видачі Кредиту до дати фактичного повернення всієї суми Кредиту, за наступною ставкою: стандартна процентна ставка становить 1% за кожен день користування Кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього договору, за виключенням строку використання позичальником права користування кредитом за зниженою процентною ставкою).
Відповідно до п. 10.1. та 10.2 в цей період можливе використання позичальником права користування кредитом за Зниженою процентною ставкою, яка становить 0,90 % за кожен день користування кредитом, яка надається кредитодавцем виключно як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов договору.
Відповідно до п. 4.9. строк кредитування становить: 300 днів з моменту перерахування кредиту позичальнику. Дата повернення кредиту 23 вересня 2025 року. Строк кредитування може бути продовжений за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди до цього договору, згідно з якою після укладення додаткової угоди строк кредитування продовжується і складає з моменту укладення додаткової угоди до його закінчення 300 календарних днів.
Однак, відповідно до п. 2.7 Додаткової угоди від 30 січня 2025 року сторони домовились продовжити строк кредитування на 55 днів, встановивши, що після укладення цієї Додаткової угоди строк кредитування з урахуванням його продовження складає з моменту укладення Додаткової угоди до його закінчення 300 (триста) календарних днів. З урахуванням цього загальний строк кредитування за Договором становить: 363 дні, а строк дії Договору визначається у порядку, передбаченому Договором.
У пункті 2.8. вищевказаної Додаткової угоди при продовженні строку кредитування дата укладення Додаткової угоди є першим днем використання кредиту на умовах, змінених цією Додатковою угодою.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строк кредитування становив 300 днів, оскільки відповідно до вищенаведеної додаткової угоди такий був продовжений та становив 363 дні (до 25 листопада 2025 року), а тому нарахування позивачем процентів за користування кредитом в межах 363 днів є правомірним та узгоджується з умовами Додаткової угоди від 30 січня 2025 року.
Разом з тим, колегія суддів не повністю погоджується з розміром нарахованих позивачем процентів за користування кредитом.
Так, представник ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» просила окрім стягнення простроченої заборгованості за нарахованими процентами стягнути з відповідачки на користь позивача 7 394 грн відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України, однак з такою вимогою колегія суддів погодитись не може.
15 березня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено новими пунктом 18 відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який безперервно триває з 24 лютого 2022 року до теперішнього часу.
З огляду на вищезазначене, вимога ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про стягнення з  ОСОБА_1 7 394 грн. відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України не підлягає до задоволення.
Разом з тим,  ОСОБА_1 23 грудня 2024 року частково виконуючи умови кредитного договору сплатила 6 395, 21 грн. Дані кошти кредитодавцем були зараховані у погашення заборгованості за комісією,процентами за користування кредитом, та 417 грн за відсотками річних на підставі ст. 625 ЦК України. Оскільки, колегією суддів встановлено, що нарахування відсотків на підставі ст. 625 ЦК України є неправомірним, то дану суму слід зарахувати на погашення заборгованості за процентами, що відповідає умовам договору.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем доведено суму заборгованості за процентами у розмірі 30 370,06 грн (30 787,06 грн - 417 грн), заявлену у позовній заяві та така підлягає стягненню з відповідачки на користь ТзОВ «Укр Кредит Фінанс».
Колегія суддів також вважає обґрунтованим стягнення із відповідачки на користь позивача комісії за видачу кредиту у визначеному ним розмірі 2 440 грн, оскільки ця комісія є разовою платою саме за видачу кредиту, її сплата обумовлена п. 4.7. Договору, з яким відповідачка погодилась підписавши договір про відкриття кредитної лінії та додаткові угоди до нього. Крім того, Закон України «Про споживче кредитування» не містить заборони на стягнення такої комісії як частини загальних витрат за кредитом (п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 12), включаючи комісії за надання, обслуговування та повернення кредиту.
Також слід зазначити, що плата за ініціювання кредиту врегульована постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255, а саме як комісія за ініціювання кредиту, що отримані (сплачені) банком і пов`язані зі створенням або придбанням фінансового інструменту, що обліковується в торговому портфелі з визнанням переоцінки через прибутки/збитки, включають: комісії за оцінку фінансового стану позичальника; комісії за оцінку гарантії, застав; комісії за обговорення умов інструменту; комісії за підготовку, оброблення документів та завершення операції тощо.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на наведене, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема, дійшов хибного висновку щодо строку кредитного договору, оскаржуване рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 28 листопада 2024 року № 1477-2311 та додаткових угод до нього у розмірі 38 244,55 грн, з яких: 7 874,49 грн – заборгованість за кредитом, 30 370,06 грн – заборгованість за нарахованими процентами.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що судом апеляційної інстанції задоволено позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги частково у розмірі 38 244, 55 грн. із заявлених позивачем 46 055, 55 грн., що становить 83,04 % (38 244, 55 грн х 100 / 46 055, 55 грн) з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи, а саме: 2 210,85 грн (2 662,40 грн. х 83,04%) сплаченого судового збору за подання позовної заяви (т.1, а.с. 10) та 3 316,28 грн (3 993,60 грн. х 83,04 %) – за подання апеляційної скарги (т.1, а.с. 84).
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» – задовольнити частково.
Рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 25 березня 2026 року в частині відмови у стягненні заборгованості за несплаченими процентами за користування кредитом у розмірі 12 354,62 грн – скасувати.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за несплаченими процентами за користування кредитом у розмірі 12 354,62 грн – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії № 1477-2311 від 28 листопада 2024 року та додаткових угод до нього у розмірі 38 244 (тридцять вісім тисяч двісті сорок чотири) грн 55 коп., з яких: 7 874 (сім тисяч вісімсот сімдесят чотири ) грн 49 коп. – заборгованість за кредитом, 30 370 (тридцять тисяч триста сімдесят) грн 06 коп. – заборгованість за нарахованими процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви 2 210 (дві тисячі двісті десять ) грн 85 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги 3 316 ( три тисячі триста шістнадцять) грн 28 коп.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 червня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта