Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/275/26
Провадження № 2/382/637/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2026 року м. Яготин

Яготинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Нарольського М. М.,
при секретарі Матвієнко Ю. Л.,
за участю відповідачки ОСОБА_1 (30.04.2026),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу № 382/275/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сандфорд Капітал" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2026 року представником товариства з обмеженою відповідальністю "САНФОРД КАПІТАЛ" (далі, ТОВ "САНФОРД КАПІТАЛ", позивач) з використанням системи "Електронний суд" подано позов до Яготинського районного суду Київської області позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 20739,05 гривень з ОСОБА_2 (далі, відповідач).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23.05.2018 між ПАТ "Ідея Банк" (далі, АТ "ІДЕЯ БАНК") та відповідачем був укладений кредитний договір № Р51.18169.003949095 згідно якого останній отримав кредит в сумі 14378,00 грн, кредитний договір був підписаний позичальником власноручно. В свою чергу, позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість, яка становить 20739,05 грн та складається з наступного: 11576,05 грн заборгованість за основним боргом в сумі; 7460,34 грн заборгованість за нарахованим та несплаченими відсотками; 1270,82 грн інфляційні витрати; 431,84 грн три проценти річних.
16 листопада 2023 року між АТ "Ідея Банк" та ТОВ "ФК "СОНАТІ" укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ "ФК "СОНАТІ" набуло статусу кредитора за кредитним договором № Р29.18160.004859600 від 06 грудня 2019 року.
29 грудня 2023 року між ТОВ "ФК "СОНАТІ" та ТОВ "Санфорд Капітал" укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ "Санфорд Капітал" набуло статусу кредитора за кредитним договором № Р51.18169.003949095 від 23.05.2018 року.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути із відповідача суму заборгованості за кредитним договором № Р51.18169.003949095 від 23.05.2018 року в розмірі 20739,05 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2662,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7200 грн.
Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 27.02.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі, вирішено проводити судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 
Від відповідачки надійшов відзив в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач, ОСОБА_2 , заперечує проти позивних вимог та не визнає їх в повному обсязі. Позовна заява мотивована тим, 23 травня 2018 року між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством "Ідея Банк", яке в подальшому перейменовано на Ат "Ідея Банк", укладено кредитний договір № P.51.18169.003949095. Позичальник надав грошові кошти на поточні потреби в сумі 14378 грн 00 коп, включаючи витрати на страховий платіж. Строк дії договору 23.05.2021 року. Згідно позовної заяви вказано, що згідно виписки по рахунку Позичальником сплачено 13697грн33 коп. тіла кредиту. Заборгованість за основним боргом повинна становити 680грн67коп( 14378,00 - 13697,33). Але згідно позовної заяви вказано, що заборгованість за основним боргом становить 11576,05 грн. Вважаю, що заборгованість за основним боргом надумана , щоб збільшити ціну позову. За необхідне вважаю, що потрібно зменшити ціну позову на 10894грн38коп ( 11576,05-680,67). Пунктом 1.10 договору передбачено обов?язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредиту в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Пунктом 2.4 погоджено, що базою для нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості є початкова сума кредиту. Пунктом 2.6 визначено, що банк в праві нараховувати проценти на плату за обслуговування. Згідно пункту 1.10 кредитного договору № P.51.18169.00394095 від 23 травня 2018 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв?язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв?язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв?язку тощо. Тобто, пунктом 1.10 кредитного договору фактично встановлено позичальнику плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України "Про споживче кредитування".У Відповідача відсутній обов?язок зі сплати комісії банку через нікчемність таких умов кредитних договорів, то сума щодо комісії в розмірі 7640,67 грн, що сплачена Відповідачем за обслуговування кредиту не підлягає задоволенню та зменшує ціну позову на 7640,67 коп. В зв`язку з тим, що станом на 23.08.2019 року основний борг становив 680,67 грн на день закінчення строку дії договору 23.05.2021 року, а після закінчення строку кредиту Кредитор не здійснював нарахування процентів за користування кредитними коштами, то заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 7460 грн 34 коп. є безпідставною та необґрунтованою, а зокрема: Основний борг становить станом на 01.09.2019 року 680,67 грн Строк закінчення кредитного договору 23.05 2021 року. Несплата по тілу кредиту становить 29 місяців. Згідно кредитного договору процентна ставка становить 19,5 %, що складає 1,625% щомісячно. Виходячи з розрахунку ( 29 місяцівх1.625 х 680,67) несплачені відсотки по кредиту становлять 320 грн 77 коп. Щодо розрахунку інфляційних витрат та 3% від суми боргу Вимоги позивача про стягнення з відповідача 1270,82 грн інфляційних втрат та 431,84 грн трьох процентів річних є необґрунтованими . Станом на 24.05.2021 року заборгованість по кредиту становила 680,67 грн. Якщо провести розрахунок, то - Інфляційні витрати - 45 грн 14 коп( 680,67 х 1.06675745- 680.67) - 3% річних становлять 15.40 грн (680,67х3% 276(кількість днів у періоді):366:100) Виходячи з вищевикладеного ціні позову на суму 20739.05грн. зменшується на: 1. 10895,38 грн - різниця між основним боргом по позову 11576,05 грн та між погашенням по тілу кредиту 680,67 (14378,00 тіло кредиту- 13697,33 оплата по тілу кредиту); 2. 7640,67 грн - комісія за обслуговування кредиту; 3. 7139,57 грн - різниця між безпідставно та необгрунтовано нарахованами відсотками 7460,34 грн- несплачені відсотки по боргу по кредиту ( 680,67) становлять 320 грн77 коп. 4. 1225,68 грн - різниця між нарахованими інфляційними витрати виходячи з основного боргу по кредиту в розмірі 680,67 грн (1270,82 - 45,14); 5. 416,44 грн - різниця між нарахованими 3% річних виходячи з основного боргу по кредиту 680,67 грн ( 431,84 -15,40). 
Представник позивача надіслав відповідь на відзив в якому зазначив, що позивачем було подано належні, допустимі та достатні докази на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Просив позов задовольнити повністю, оскільки заперечення відповідача спростовуються матеріалами справи та поданими доказами.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, проти ухвалення заочного рішення позивач та його представник не заперечують.
Відповідачка в судовому засідання заперечила щодо позовних вимог позивача, доводи викладені у відзиві підтримала.
Заслухавши доводи відповідачки, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.
Так, судом встановлено, що 23.05.2018 року між ПАТ "ІДЕЯ БАНК" та ОСОБА_2 було укладено угоду № Р51.18169.003949095 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, що сторонами не заперечується.
Відповідно до п. 1.1. Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 14378,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов?язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору.
Відповідно до п. 1.2. Договору Банк надає кредит у день підписання даного Договору строком на 36 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок Позичальника.
Згідно з п. 1.3. Договору за користування кредитом Позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 10 % (Маржу Банку).
Відповідно до п. 1.4. Договору станом на день укладення Договору змінна частина ставки, визначена за Рішенням Правління Банку, становить 9.5 %, що разом з Маржею Банку складас змінювану процентну ставку в розмірі 19.5 %.
В подальшому були укладені договори факторингу № 16-11/23 від 16 листопада 2023 року та № 29/12-23 від 29 грудня 2023 року, згідно з якими право вимоги за угодою № С-607-005525-18-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки від 19.07.2018 року спочатку перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "СОНАТІ", а згодом і до товариства з обмеженою відповідальністю "САНФОРД КАПІТАЛ", позивача у справі. Додатками до договорів факторингу є реєстр боржників та витяги з реєстру боржників
Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували факт укладення зазначених договорів факторингу та переходу до позивача, як нового кредитора, права вимоги за угодою № Р51.18169.003949095 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки від 23.05.2018 року.
На підставі цих договорів до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги за кредитим договором № Р51.18169.003949095 від 23.05.2018.
Встановивши відповідні обставини справи, суд вважає, що спірні правовідносини сторін спору врегульовані нормами ЦК України, що регламентують укладення правочинів, виникнення прав та обов`язків в зобов`язанні, обов`язковість виконання зобов`язань та договорів і заміну кредитора в зобов`язання.
Так, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з приписів абзацу 1, 2 ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Зміст зазначених вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.
Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.
При цьому, необхідною умовою для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як передбачено ч. ч. 1, ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Частиною першою ст. 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Частиною 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ч. ч. 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Зміст наведених правових норм свідчить про те, що договір є підставою для виникнення прав та обов`язків, правомірність договору, як двостороннього правочину презюмується, а заміна сторони договору може бути здійснена внаслідок відступлення права вимоги, в тому числі під час укладення договору факторингу.
Вирішуючи спір, суд врахрвує, що відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Докази мають бути належними, допустимими та достовірними.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Суд враховує, що сторони не заперечують укладення кредитного договору № Р51.18169.003949095 та отримання відповідачем грошових коштів. Також сторонами у письмових заявах визнається факт перерахування відповідачем на виконання кредитного договору 13697,33 грн. 
Разом з тим, відповідно до виписки від 16.11.2023 року сплачені кошти зараховувалися в якості тіла кредиту, нарахованих відсотків, плати за обслуговування. Так, в якості плати за обслуговування банком зараховані сплачені відповідачем кошти в сумі 7640,97 грн.
Відповідно до п. 1.10 кредитного договору позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених в графіку щомісячних платежів. Плата за обслуговування включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефоних каналів зв`язку; надання інформації із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації на електронну пошту; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.
За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України, під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2022 року в справі №613/1436/17 (провадження №61-17583св20).
Частиною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтями 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини 1 та 2 ст. 11 Закону України "Про споживче кредитування").
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування", умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 10.11.2021 року у справі №740/3852/19 зазначено: "відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі, суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.05.2022 року у справі №393/126/20 зроблено висновок, що "під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19 вказано на те, що Закон України "Про споживче кредитування" розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 11 Закону України "Про споживче кредитування", після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування", умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування".
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 року у справі №204/224/21 зазначено, що згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, плата за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набрання чинності Законом України "Про споживче кредитування" щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування".
Згідно пункту 1.10 кредитного договору № P.51.18169.00394095 від 23 травня 2018 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв?язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв?язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв?язку тощо.
Суд погоджується з твердженням відповідача про те, що пунктом 1.10 кредитного договору фактично встановлено позичальнику плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України "Про споживче кредитування".
Виходячи з наведених норм чинного законодавства, плата за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного, щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною.
Оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом, за умовами їх надання один раз на місяць, повинні надаватись безоплатно, а позивачем не надано доказів, що такі послуги надавались кредитором, в тому числі і позивачем, як фінансовою установою, на виконання п. 1.10 кредитного договору відповідачу частіше одного разу на місяць, суд дійшов висновку, що зарахування сплачених відповідачем коштів в якості плати за обслуговування, а не в якості погашення тіла кредиту, є безпідставним. Наведене призвело до збільшення заборгованості за кредитним договором в частині тіла кредиту та вплинуло на нарахування відсотків. 
Одночасно, суд враховує принцип змагальності сторін. 
Позивач просить стягнути із відповідача заборгованість за тілом кредиту, не враховуючи безпідставне зарахування сплачених відповідачем коштів в якості плати за обслуговування банком в сумі 7640,97 грн.
В свою чергу відповідачка підставно стверджує, що вона станом надень закінчення строків кредитного договору сплатила банку 13697,33 грн (що позивачем визнається) та з урахуванням положення Закону України "Про захист прав споживачів" грошові кошти в сумі 7640,97 грн необґрунтовано не були зараховані в погашення заборгованості за основним боргом.
Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідачем проведено контррозрахунок заборгованості в частині несплаченої частини тіла кредиту, розрахованих та не сплачених відсотків за користування кредитом, інфляційними та відсотками річних.
У відповіді на відзив позивач вказаний контррозрахунок не спростував, пославшись на підставність нарахування плати за користування кредитом, з чим суд не погоджується із викладених вище підстав.
Ненадання позивачем заперечень на контррозрахунок відповідача не узгоджується із принципом змагальності, покладає на позивача ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).
Суд в цій частині також враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ, а як суд, так й учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Фактично, в якості розрахунку за кредитним договором в частині тіла кредиту та нарахованих відсотків надано лише "довідка розрахунок" станом на 16.11.2023 року, складену банком. Невиконання позивачем в цьому випадку свого обов`язку подати самостійний розрахунок не може бути покладено на суд, оскільки здійснення цих дій замість позивача за участю суду порушує принцип змагальності сторін.
У даному випадку, позивач не зазначив щодо наявності перешкод для виконання цього обов`язку подати власний розрахунок, не зазначив про неможливість чи утруднення цього, відповідних клопотань не заявляв, як і не спростував контррозрахунок відповідача.
Проте під час розгляду справи у суді, позивач не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей 12, 81 ЦПК України на підтвердження визначеного ним розміру заборгованості.
Суд звертає увагу, що до позовної заяви позивачем додана "довідка-розрахунок" містить виключно підсумкові суми. Тобто, позивачем не надано обґрунтований розрахунок суми нарахованих вісотків, річних та інфляційних нарахувань, не зазначені періоди нарахування та дати, не враховані проплати протягом періоду дії договору із датами, списання банком частини грошої суми в рахунок комісії, яка не підлягала нарахуванню.
Фактично, долучена до позовної заяви довідка-розрахунок не є обґрунтованим розрахунком, в розумінні норм ЦПК України, оскільки не містить відомостей, яким чином позивач нараховував відсотки по кредиту, не містить відомостей чи здійснювалося відповідачем часткове погашення, періоди.
З огляду на наведене, та за наявності неспростованого позивачем контррозрахунку відповідача в частині підставного зменшення боргу за тілом кредиту з урахуванням сплаченої плати за його обслуговування, нарахування процентів, інфляційних втрат та відсотків річних, суд погоджується з контрозрахунком відповідача в частині несплаченої частини тіла кредиту, розрахованих та не сплачених відсотків за користування кредитом, інфляційними та відсотками річних. Суд також враховує, що доданий до позовної заяви "розрахунок" містить лише підсумкові суми, виходячи із суми боргу, частина якої банком стягувалася протягом періоду виконання договору безпідставно.
В оцінці поведінки та способу ведення справ фінансової установи - товариства, суд враховує те, що воно є професійним учасником ринку фінансових послуг, який безпосередньо пов`язаний із наданням банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ фінансової установи - товариства є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. 
З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Аналогічна позиція викладена і Верховним Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі №199/7014/20.
Посилання позивача на доведеність факту укладення сторонами кредитного договору та переходу до нього прав кредитора не впливають на наявність саме у позивача обов`язку щодо доведення своїх вимог, в тому числі й подання відповідного належного обґрунтованого розрахунку (а за його відсутності - спростування контррозрахунку відповідача), а сам по собі факт укладення кредитного договору та неповернення відповідачем суми основного боргу ще сам по собі не свідчить про доведеність розміру заборгованості в частині нарахування відсотків, річних та інфляційних нарахувань. 
Враховуючи викладене, погоджуючись з контрозрахунком відповідача в частині несплаченої частини тіла кредиту, розрахованих та не сплачених відсотків за користування кредитом, інфляційними та відсотками річних, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог (680,67 грн основного боргу, 320,77 грн несплачених відсотків, 45,14 грн інфляційних втрат, 15,40 грн 3% річних), а всього - 1061,98 грн, відмовивши в іншій частині з підстав недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.
Крім цього, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені ними витрати на правничу допомогу у сумі 7 200 гривень.
Надання правничої допомоги та розмір підтверджуються копією договору про надання правової допомоги № 1/04 від 01.04.2024 року, з додатками, копією акту приймання-передачі послуг з правничої допомоги, копією ордеру, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Оцінюючи наявність фактичних та правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Керуючись критеріями принципами справедливості, співмірності та верховенства права, враховуючи складність цієї справи, її типовий характер та факт часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне зменшити розмір компенсації витрат позивача за надання професійної правничої допомоги і стягнути з відповідача 1 000 гривень.
Далі, у відповідності до приписів статті 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог.
Керуючись ст. ст. 141, 244, 258-259, 265, 268, 289, 354, 355 ЦПК України,
ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Сандфорд Капітал" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сандфорд Капітал" 1061,98 грн заборгованості.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сандфорд Капітал" 136,33 грн судового збору та 1000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В іншій частині в позові відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Сандфорд Капітал", код ЄДРПОУ 43575686, місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 21, 5-й поверх, приміщення 68, 69.
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .
Повний текст рішення підписано 11.05.2026.

Суддя          М. М. Нарольський