Справа №949/620/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді Тарасюк А.М.,
секретаря судових засідань Пінчук О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця за правилами загального позовного провадження справу за позовом  ОСОБА_1  до Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

Позивач  ОСОБА_1  через свого представника - адвоката Ковташа Василя Даниловича (ордер на надання правничої допомоги серії ВК №1218564 від 27 березня 2026 року)звернулася в суд з позовом до відповідача Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області та просить:
- встановити факт належності ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовстановлюючого документа - державного акта на право власності на земельну ділянку серії РВ №033617, виданого Дубровицькою міською радою 23 лютого 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №44;
- визначити, що частка ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та частка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0929 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5621810100:01:004:0006, що розташована в АДРЕСА_1 , є рівними та становлять по 1/2 частині кожному;
- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 5621810100:01:004:0006, площею 0,0929 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Позовні вимоги представником позивача обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько ОСОБА_1 . 12 вересня 1989 року він уклав шлюб із ОСОБА_3 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на все належне йому майно, а саме: житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , який він за життя заповів в рівних частках позивачці та своїй дружині ОСОБА_2 .
На підставі даного заповіту 21.06.1997 року видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане у ньому спадкове майно та яке складається із цілого житлового будинку з господарськими приміщеннями, який розташований в АДРЕСА_1 . 
Крім того, 23.02.2004 року на підставі рішення Дубровицької міської ради від 30.12.2003 №209 оформлено право власності на земельну ділянку під будинком, площею: 0,0929 га, розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії РВ №033617.
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 померла. За життя вона склала два заповіти, якими на випадок своєї смерті зробила наступні розпорядження: належну їй на праві власності частину житлового будинку з господарськими приміщеннями, який розташований в АДРЕСА_1 , та належну їй на праві власності частку земельної ділянки, загальною площею 0,0929 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5621810100:01:004:0006, заповіла позивачці. 
Тому, 18.08.2025 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Гайдук В.О. з приводу видачі свідоцтв про право на спадщину за вказаними вище заповітами та було заведено спадкову справу (номер у спадковому реєстрі: 74332183) після смерті ОСОБА_2 
26.12.2025 року приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Гайдук В.О. позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належала померлій ОСОБА_2 на праві приватної власності.
Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки, площею 0,0929 га, кадастровий номер 5621810100:01:004:0006, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що перебуває у спільній сумісній власності позивачці було відмовлено, в зв`язку з тим, що не визначено частку спадкодавця у спільній сумісній власності на земельну ділянку та оскільки, інший співвласник земельної ділянки померла, то можливості у позасудовому порядку визначити частки у земельній ділянці немає про що було роз`яснено нотаріусом.
Крім того, позивачка виявила, що по батькові померлої у свідоцтві про смерть « ОСОБА_5 » не співпадає з її по батькові, яке зазначене у державному акті « ОСОБА_6 », що теж позбавляє позивачку отримати право власності на частку ділянки померлої.
Вказані розбіжності у по батькові померлої містяться і в інших її документах, зокрема у свідоцтві про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 12.09.1989 року її по батькові теж вказане « ОСОБА_6 », в той час як у заповіті, складеному самою ОСОБА_2 17.05.2022 року, витязі про державну реєстрацію прав №36771434 від 17.12.2012 року та інших документах по батькові зазначено « ОСОБА_5 ». 
Таким чином, помилки у написанні по батькові померлої ОСОБА_2 у її документах виникли не з вини позивачки та пов`язані з неуважністю відповідальних посадових осіб, які здійснювали оформлення та внесення відомостей до відповідних документів. Зазначена розбіжність має технічний характер і не відображає реальних персональних даних мачухи позивачки.
Внесення змін до Державного акту адміністративним шляхом є неможливим, оскільки як вбачається із відповіді Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області №29-17-0.2-1722/2-26 від 02.04.2026, при заповненні бланків державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійно користування земельною ділянкою, виправлення не допускалися. Виправлення помилок в державних актах було пов`язане з видачею нових державних актів, взамін тих, що містять помилки. Однак, починаючи з 2013 року державні акти не видаються та отримати новий державний акт взамін того, в якому міститься помилка, неможливо. 
Беручи до уваги те, що виключно судом розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі і належність правовстановлюючих документів, позивачці було рекомендовано звернутися до суду. 
Відтак позивачка позбавлена іншої можливості усунути розбіжності у правовстановлюючому документі, окрім як шляхом звернення до суду.
Щодо визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування представник позивача, посилаючись на ряд норм ЦК України, зазначає, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Таким чином, враховуючи, що позивачка дійсно є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину прийняла своєчасно та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку, то її позовні вимоги про визнання за нею права власності на частку земельної ділянки під будинком є обґрунтованими.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася. Втім, від представника позивача - адвоката Ковташа В.Д. надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі за наявними у справі матеріалами, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять задоволити.
До початку розгляду справи від міського голови Дубровицької міської ради Микульського Б.М. до суду надійшла заява, в якій просить суд розглядати справу без участі представника міської ради на підставі наявних матеріалів, не заперечує проти задоволення позовних вимог.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного висновку.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено ст. 16 ЦК України. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, як вбачається з доданої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 09 вересня 1981 року (а.с.11) батьками ОСОБА_7 значаться: батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_8 .
Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 12 вересня 1989 року (а.с.12), батько позивачки ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_9 . Після укладення шлюбу ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_10 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 батько позивачки, ОСОБА_4 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.10).
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_4 належне йому майно, а саме: житловий будинок з господарськими приміщеннями, який розташований в АДРЕСА_1 в рівних долях по 1/2 частині заповів дружині ОСОБА_2 та доньці ОСОБА_11 , які спадщину прийняли про що приватним нотаріусом Дубровицької районної державної нотаріальної контори Рівненської області Мелех О.П. 21 червня1997 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.13).
Право власності на вказаний житловий будинок власниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №36771434 від 17 грудня 2012 року (а.с.14).
Втім, у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії РВ №033617 від 23 лютого 2004 року на підставі рішення Дубровицької міської ради №209 від 30 грудня 2003 року, зазначено, що земельна ділянка, площею 0929 га, з кадастровим номером 5621810100:01:004:0006, що розташована по АДРЕСА_1 та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить співвласникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.15). 
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 (а.с.16) ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_2 .
За життя ОСОБА_2 належну їй на праві власності 1/2 частину житлового будинку з господарськими приміщеннями, який розташований по АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1 , про що свідчить наявна у матеріалах справи копія заповіту від 18 травня 2001 року серії АВР №740539, який зареєстрований в реєстрі за №500 (а.с.17)
Також заповітом від 17 травня 2022 року ОСОБА_2 заповіла ОСОБА_1 належну їй на праві власності частку земельної ділянки, загальною площею 0,0929 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5621810100:01:004:0006, що стверджується доданою копією заповіту серії НСА №124367, зареєстрованим в реєстрі за №344 (а.с.18).
Так, встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Гайдук В.О. з приводу видачі свідоцтв про право на спадщину за вказаними вище заповітами.
Приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Гайдук В.О. після смерті ОСОБА_2 було заведено спадкову справу, номер у спадковому реєстрі: 74332183, про що свідчить Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №81852192 від 14 липня 2025 року (а.с.19).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 грудня 2025 року, спадщину у вигляді 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належала померлій ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Дубровицькою районною державною нотаріальною конторою Рівненської області 21 червня 1997 року за реєстровим №2228, 2230, та зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно в комунальному підприємстві «Дубровицьке міське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 38632422, прийняла ОСОБА_1 (а.с.20).
Того ж дня, на підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, право власності на прийняту ОСОБА_1 у спадщину 1/2 частку житлового будинку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, індексний номер витягу: 458599449 (а.с.22).
Відповідно до роз`яснення приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Гайдук В.О. №132/02.14 від 18 серпня 2025 року, (а.с.23) державний акт на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5621810100:01:004:0006 виданий на праві спільної сумісної власності двом співвласникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без визначення часток між ними. У даному випадку перевірити склад та розмір спадкового майна є неможливим, оскільки частки між співвласниками не визначенні.
Окрім того, як зазначає представник позивачки, останньою виявлено, що у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії РВ №033617 від 23 лютого 2004 року по батькові померлої ОСОБА_12 зазначено як « ОСОБА_6 », тоді як у свідоцтві про смерть серії НОМЕР_4 від 05 лютого 2025 року по батькові вказано « ОСОБА_5 ». 
Вбачається, що вказані розбіжності у по батькові померлої містяться і в інших її документах, зокрема у свідоцтві про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 12 вересня 1989 року її по батькові теж вказане « ОСОБА_6 », в той час як у заповіті, складеному самою ОСОБА_2 17 травня 2022 року, витязі про державну реєстрацію прав №36771434 від 17 грудня 2012 року та інших документах по батькові зазначено « ОСОБА_5 ».
Таким чином, на переконання сторони позивача, помилки у написанні по батькові померлої ОСОБА_2 у її документах виникли не з вини позивачки та пов`язані з неуважністю відповідальних посадових осіб, які здійснювали оформлення та внесення відомостей до відповідних документів. Зазначена розбіжність має технічний характер і не відображає реальних персональних даних померлої.
Як роз`яснено в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31 березня 1995 року, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.
Виконуючи вимоги Закону, представник позивачки – адвокат Ковташ В.Д. звернувся із запитом до Головного Управління Держгеокадастру у Рівненській області з проханням внести зміни до державного акту на право власності на земельну ділянку, зважаючи на невідповідності у написанні по батькові померлої ОСОБА_2 .
Як вбачається з відповіді Головного Управління Держгеокадастру у Рівненській області від 02 квітня 2026 року №29-17-0.2-1722/2-26 (а.с.24) представнику позивачки роз`яснено, що процедура складання державних актів на право власності на земельну ділянку регламентувалася Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженою наказом Держкомзему від 15.04.1993 №28 та Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Держкомзему від 04.05.1999 №43. 
При заповненні бланків державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою виправлення не допускалися.
Виправлення помилок в державних актах було пов`язане з видачею нових державних актів, взамін тих, що містять помилки.
Оскільки з 2013 року державні акти не видаються, отримати новий державний акт взамін того, в якому міститься помилки, неможливо.
Також роз`яснено право заявниці у судовому порядку встановити належність правовстановлюючих документів.
Так, зі змісту п. 2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року №43, яка діяла на момент видачі вищевказаного Державного акту та на даний час втратила чинність, вбачається, що заповнення державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою здійснюється державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. 
Відповідно до пункту 4.1. Інструкції, затвердженої наказом Держкомзему України від 22 червня 2009 року №325, яка втратила чинність на підставі Наказу Мінагрополітики України від 09 вересня 2013 року № 537, виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку та державному акті не допускається .
Отже, можливість внесення змін чи виправлень до державного акта на право постійного користування земельною ділянкою чи державного акта на право власності на земельну ділянку законодавством не передбачена.
Як вказує сторона позивача, наявні розбіжності у написанні по батькові спадкодавця, як співвласника земельної ділянки вказаної у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії РВ №033617 не дає можливість позивачці оформити спадкове право на земельну ділянку та належним чином розпоряджатися земельною ділянкою.
Отже, досліджені докази вказують на те, що у правовстановлюючому документі, а саме у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії РВ №033617, виданого 23 лютого 2004 року допущено помилку у написанні по батькові одного із співвласників, усунення якої є неможливим в позасудовому порядку, тому наявними є підстави для встановлення факту, що має юридичне значення.
Встановлення факту належності вказаного документу має для позивача юридичне значення, оскільки наявність такої розбіжності позбавляє її можливості повноцінно володіти та розпоряджатися успадкованим майном.
Як визначено ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ч. 1 ст. 317 ЦК України). 
Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 
На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою
Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
При визначенні розміру часток у майні, суд виходить із положень ч. 1 ст. 357 ЦК України, вважаючи, що частки є рівними, оскільки будь-якого договору між сторонами про розмір часток суду не надано.
Як зазначено у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, що...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.
За ст. 368, 369 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Пленум Верховного Суду України в постанові № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року роз`яснив, що, розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, зокрема: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст. 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.
Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України.
Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
З огляду на наведене, суд вважає, що слід визначити за ОСОБА_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_4 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, кадастровий номер 5621810100:01:004:0006, площею 0,0929 га, яка розташована в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Разом з тим, частиною 1 ст. 377 ЦК України встановлено до особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі (ч. 2 ст. 120 ЗК України). 
За висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18: « ...., чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Згідно із ст.ст. 1223, 1233 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Таким чином, враховуючи, що позивачка дійсно є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадщину прийняла своєчасно та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку житлового будинку, то її позовні вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частку земельної ділянки під будинком є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 23, 76-78, 81, 89, 141, 265, 352, 354, 355 ЦПК України суд -,

У Х В А Л И В:

Позов  ОСОБА_1  до Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування - задоволити.
Встановити факт належності ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовстановлюючого документа - державного акта на право власності на земельну ділянку серії РВ №033617, виданого Дубровицькою міською радою 23 лютого 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №44.
Визначити, що частка ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та частка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0929 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5621810100:01:004:0006, що розташована в АДРЕСА_1 , є рівними та становлять по 1/2 частині кожному;
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 5621810100:01:004:0006, площею 0,0929 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення суду складено 26 червня 2026 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: відсутній, місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач: Дубровицька міська рада Сарненського району Рівненської області, ЄДРПОУ: 05390997, місцезнаходження: 34100, м. Дубровиця, вул. Воробинська, буд. 16, Сарненський район Рівненська область.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького 
районного суду:        Тарасюк А.М.