СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року м. Харків Справа № 905/55/24 (905/1203/25) 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Демідова П.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В., розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України (вх.549 Д/2) та апеляційну скаргу Міністерства юстиції України (Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби) (вх.553 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 19.02.2026 у справі № 905/55/24(905/1203/25) 

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго", м.Курахове, Донецька обл,
до відповідача-1: Міністерства юстиції України, м.Київ,
до відповідача-2: Державної казначейської служби України, м.Київ,
про стягнення 211 914,34 грн,
в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Східенерго», 

Без виклику представників сторін 

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Донецької області перебуває справа №905/55/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго", на стадії ліквідаційної процедури, повноваження ліквідатора виконує арбітражний керуючий Паркулаб В.Г.
14.11.2025 ТОВ "ДТЕК Східенерго" звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до відповідача-1 Міністерства юстиції України та відповідача-2 Державної казначейської служби України про стягнення 211 914,34 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що у зв`язку зі скасуванням ухвали Господарського суду міста Києва № 910/22876/17 від 03.07.2023, яка стала підставою, в тому числі, для стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, правові підстави утримання 211 509,39 грн виконавчого збору, 401,85 грн витрат виконавчого провадження та 3,1 грн відпали, що є підставою для повернення зазначених коштів на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України.
Господарський суд Донецької області (суддя Е.В. Зекунов) рішенням від 19.02.2026 (повний текст судового рішення складено та підписано 27.02.2026) позов задовольнив повністю; стягнув з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ДТЕК Східенерго” грошові кошти в загальній сумі 211 914,34 грн; стягнув з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ДТЕК Східенерго” судовий збір у розмірі 2 542,98 грн.
Мотивуючи ухвалене рішення суд першої інстанції зазначає, що з моменту винесення постанови Північного апеляційного господарського суду від 07.03.2024 у справі № 910/22876/17, якою скасована ухвала Господарського суду міста Києва від 03.07.2023, на підставі якої надано дозвіл на звернення стягнення на грошові кошти ТОВ “ДТЕК Східенерго” у розмірі 188 931 506,21 грн, з метою виконання наказу Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 № 910/22876/17 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Донбасенерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шахтоуправління "Донбас" 132 484 887,16 грн заборгованості, 6 876 738,45 грн 3% річних, 32 283 304,63 грн інфляційних втрат та 240 000,00 грн витрат по сплаті судового збору, позивач має право на повернення грошових коштів, стягнення яких є предметом даного позову. Суд зауважив, що факт того, що постанова, якою з ТОВ “ДТЕК Східенерго” стягнуто виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не скасована, а виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, не є перешкодою у поверненні коштів, адже правовою підставою, яка згодом відпала, для стягнення сум виконавчого збору та витрат виконавчого провадження була саме скасована постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.03.2024 у справі № 910/22876/17 ухвала Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у зазначеної справі. Відхиляючи доводи відповідача-1 стосовно того, що скасування ухвали від 03.07.2023 у справі № 910/22876/17 не впливає на правомірність стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, оскільки є чинною та не скасована відповідна постанова державного виконавця, суд зазначив, що у спірних правовідносинах правовою підставою, яка згодом відпала, для стягнення сум виконавчого збору та витрат виконавчого провадження була саме скасована постановою ухвала, а не постанова державного виконавця, та без наявності зазначеної ухвали стягнення грошових коштів з ТОВ “ДТЕК Східенерго” було б неможливим. Стосовно доводів відповідача-1 про те, що правовідносини у справі №905/55/24 (905/1205/25) не є тотожними, а правова позиція Верховного Суду у справі №910/12267/23 не підлягає застосуванню, оскільки була сформульована щодо принципово іншої ситуації — визнання протиправною та скасування постанови виконавця, яка була джерелом надходження коштів, суд зауважив, що справа №910/12267/23 є подібною до справи №905/55/24 (905/1203/25), оскільки в обох справах предметом позовних вимог є стягнення грошових коштів, списаних на підставі актів, які в подальшому визнані незаконними у судовому порядку та підставою позовних вимог є приписи статті 1212 ЦК України. Також, суд відхилив доводи відповідача, щодо застосовності до даної справи висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01.10.2020 у справі №703/1111/17, зазначаючи, що на відмінну від даної справи, предмет спору у справі №703/1111/17 не стосувався стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України та в межах вказаної справи відсутній сам факт, який міг би слугувати підставою для повернення коштів, а саме скасування рішення (виконавчого документу, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження). Суд наголосив, що, правовою підставою повернення витрат виконавчого провадження у даному спорі є не норми Закону України “Про виконавче провадження”, а ст. 1212 Цивільного кодексу України та набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, у зв`язку з чим помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України. Тобто, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади - Відділ примусового виконання (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету), що також узгоджується за актуальною судовою практикою. Суд також зазначив, що ч. 7 ст. 27 Закону України “Про виконавче провадження” підлягає застосуванню до даних правовідносин на підставі ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України, оскільки виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягнуто на підставі ухвали, яка скасована. Суд наголосив, що грошові кошти, стягнення яких є предметом спору у даній справі, були фактично стягнуті з ТОВ “ДТЕК Східенерго” у межах виконавчого провадження №71611660 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва № 910/22876/17, виданого 09.01.2023, про стягнення з Публічного акціонерного товариства “Донбасенерго” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Шахтоуправління “Донбас” заборгованості у розмірі 171 884 930,24 грн. При цьому, скасування ухвали Господарського суду міста Києва № 910/22876/17 від 03.07.2023 (про стягнення коштів з ТОВ “ДТЕК Східенерго”) не є підставою для закінчення виконавчого провадження № 71611660 та № 72534671, оскільки в цих провадженнях ТОВ “ДТЕК Східенерго” не має статусу ні боржника, ні стягувача. До того ж, Законом України “Про виконавче провадження” не врегульовано повернення виконавчого збору за наслідком скасуванням рішення, на підставі якого стягнуто кошти із суб`єкта, який не є ні стягувачем, ні боржником за виконавчим провадженням. Суд відхилив посилання відповідача-1 на постанови Верховного суду від 26.03.2020 та від 11.06.2020 у справах №814/1506/17 та №160/10713/19, зазначаючи, що обставини в межах даних справи суттєво відрізняються від обставин справи №905/55/24 (905/1203/25). Суд також відхилив посилання відповідача-1 на встановлену процедуру повернення коштів з бюджету, звертаючись до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16, в якій ВП ВС виснувала, що бездіяльність ВДВС у неповерненні коштів виконавчого збору оскаржується шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів на підставі статті 1212 ЦК України. 
Державна казначейська служба України (заявник-1, скаржник-1), не погоджуючись з вказаним рішенням, звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх.549 Д/2), в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 19.02.2026 року по справі №905/55/24 (905/1203/25) та відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Східенерго" до Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України про стягнення 211 914,34 грн. з державного бюджету України.
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу заявник-1 посилається на те, що скасування ухвали суду від 03.07.2023 у справі №910/22876/17 не впливає на правомірність стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, оскільки: на момент стягнення коштів ухвала була чинною, законною та підлягала обов`язковому виконанню, а державний виконавець діяв у межах судового рішення, що мало законну силу, а тому його дії були правомірними в момент їх вчинення; скасування ухвали не скасовує та не нівелює правової підстави для стягнення виконавчого збору та стягнення витрат виконавчого провадження - постанови державного виконавця, яка є чинною і не скасованою. Скаржник-1 наголошує, що посилання позивача на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.06.2024 у справі №910/12267/23, є неправомірним, оскільки правовідносини у цій справі не тотожними, у зв`язку з тим, що відповідна позиція сформульована щодо принципово іншої ситуації визнання протиправною та скасування постанови виконавця, яка була джерелом надходження коштів. Скаржник-1 зазначає, що виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню лише у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, що узгоджується, на його думку, з правовими висновками, зробленими Верховним Судом у постановах від 26.03.2020 № 814/1506/17, від 11.06.2020 № 160/10713/19. Також скаржник-1 наголошує на тому, що існує встановлена процедура повернення коштів з бюджету, яка не є аналогічною стягненню та будь-які спори щодо повернення коштів з державного бюджету, що регулюються бюджетним законодавством, повинні вирішуватися в адміністративному судочинстві.
Міністерство юстиції України (заявник-2, скаржник-2) не погоджуючись з ухваленим судом першої інстанції рішенням, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх.553 Д/2), в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 19.02.2026 у справі № 905/55/24 (905/1203/25) та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «ДТЕК Східенерго» у повному обсязі.
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу заявник-2 посилається на те, що суд не врахував спеціальну правову природу механізму, передбаченого статтею 336 ГПК України, оскільки особа на кошти якої звертається стягнення, набуває статусу боржника виключно у межах виконавчого провадження, крім того Закон України «Про виконавче провадження» не містить норм, які передбачають повернення витрат виконавчого провадження, що узгоджується, на його думку, з позицією Верховного Суду у постанові від 01.10.2020 у справі № 703/1111/17, в якій він зазначив, що боржник не звільняється від обов`язку відшкодування витрат виконавчого провадження навіть за певних змін у правовому статусі виконавчого документа, у зв`язку з чим суд першої інстанції безпідставно поклав такі витрати на державу. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки ТОВ «ДТЕК Східенерго» набуло процесуального статусу боржника у виконавчому провадженні, у зв`язку з чим на позивача поширювалися обов`язки боржника, передбачені Законом України «Про виконавче провадження»; звернення стягнення на його кошти було формою виконання судового рішення; стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є правовим наслідком такого статусу. Скаржник-2 наголошує, що правовідносини, що виникли у даній справі, є складовою виконавчого провадження, а не цивільного зобов`язання з безпідставного збагачення, внаслідок чого, на його думку, суд першої інстанції фактично підмінив спеціальне правове регулювання виконавчого провадження загальними нормами цивільного права, що є неприпустимим. Також, заявник-2 наполягає на нерелевантності правової позиції Верховного Суду у справі №910/12267/23 щодо спірних правовідносин, оскільки у справі № 910/12267/23 судом розглядалася ситуація, коли: постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору була оскаржена та визнана незаконною у судовому порядку; саме визнання незаконною постанови виконавця, яка була єдиною правовою підставою списання коштів, стало підставою для застосування ст.1212 ЦК України та стягнення надходжень із бюджету як безпідставно набутих, однак в межах даної справи постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження не були оскаржені, не визнавалися незаконними та залишаються чинними, а кошти були розподілені на підставі чинних постанов та з урахуванням вимог статті 42 Закону, які продовжують бути належною правовою підставою для їх надходження до бюджету.
15.04.2026 від позивача через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому він просить залишити апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 19.02.2026 у справі №905/55/24(905/1203/25) без змін, посилаючись на те, що на момент стягнення з ТОВ «ДТЕК Східенерго» виконавчого збору та витрат виконавчого провадження підстава для такого стягнення існувала - ухвала Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі №910/22876/17. Однак надалі, з огляду на набрання законної сили постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.03.2024 у справі № 910/22876/17, підстава стягнення з ТОВ «ДТЕК Східенерго» виконавчого збору та витрат виконавчого провадження перестала існувати, у зв`язку з чим відповідач набув право вимагати повернення стягнутого виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Позивач зауважує, що даний спір належить розглядати в контексті приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України та погоджується з обґрунтуванням суду першої інстанції щодо її застосовності до спірних відносин та аналізу наведених скаржником-2 постанов Верховного суду. Щодо апеляційної скарги заявника-1 позивач зазначає, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що справа №910/12267/23 є подібною до справи №905/55/24 (905/1203/25), оскільки в обох справах: предметом позовних вимог є стягнення грошових коштів, списаних на підставі актів, які в подальшому визнані незаконними у судовому порядку; підставою позовних вимог є приписи статті 1212 Цивільного кодексу України. Заявник-2 наголошує, що ДКС України не спростовано право позивача на стягнення коштів у даній справі на підставі статті 1212 ЦК України. В частині належності спору до адміністративної юрисдикції, на яке є посилання в апеляційній скарзі скаржника-1, позивач наголошує, що спір у даній справі не стосується оскарження дій чи бездіяльності органу державної влади, а стосується стягнення боргу на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим спір у даній справі належить до юрисдикції господарських судів. 
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2026 апеляційну скаргу (вх.549 Д/2) у справі №905/55/24 (905/1203/25) передано на розгляд суду у складі колегії суддів: головуючий суддя Демідова П.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду Східного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 апеляційну скаргу (вх.553 Д/2) у справі №905/55/24 (905/1203/25) передано на розгляд суду у складі колегії суддів: головуючий суддя Демідова П.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О.
Східний апеляційний господарський суд ухвалою від 23.03.2026 апеляційну скаргу Державної казначейської служби України (вх.549 Д/2) залишив без руху, та на виконання вимог вказаної ухвали заявником-1 усунуто недоліки апеляційної скарги 01.04.2026.
Східний апеляційний господарський суд ухвалою від 24.03.2026 апеляційну скаргу Міністерства юстиції України (Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) (вх.553 Д/2) залишив без руху , та на виконання вимог вказаної ухвали заявником-2 усунуто недоліки апеляційної скарги 31.03.2026.
Суд ухвалою від 02.04.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України (вх.553 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 19.02.2026 у справі №905/55/24(905/1203/25); визначив справу розглядати без повідомлення учасників справи; встановив учасникам справи строк до 16.04.2026 (включно) подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання та письмові пояснення з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження; витребував у Господарського суду Донецької області матеріали справи № 905/55/24(905/1203/25). 
Суд ухвалою від 02.04.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України (вх.549 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 19.02.2026 у справі № 905/55/24(905/1203/25); об`єднав апеляційні скарги Державної казначейської служби України (вх.549 Д/2) та Міністерства юстиції України (вх.553 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 19.02.2026 у справі № 905/55/24(905/1203/25) в одне провадження; визначив скарги розглядати без повідомлення учасників справи; встановив учасникам справи строк до 15.04.2026 (включно) подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання та письмові пояснення з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження.
Копії вказаних ухвал направлені до електронних кабінетів сторін у справі.
Відповідно до ч.1 ст.285 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) судові рішення суду апеляційної інстанції вручаються (видаються або надсилаються) в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу.
Пунктом 2 частини 6 ст.242 ГПК України, передбачено, що днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. 
Згідно з довідками, сформованими в комп`ютерній програмі “Діловодство спеціалізованого суду” копії ухвал суду від 02.04.2026 доставлено до електронних кабінетів сторін 03.04.2026, у зв`язку з чим, враховуючи положення ч.6 ст.242 ГПК України, копії ухвал вважаються врученими 03.04.2026. 
Отже, сторони належним чином повідомлені про відкриття апеляційного провадження та розгляд справи у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи. 
15.04.2026 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №905/55/24 (905/1203/25) у 2-х томах.
У зв`язку з відпусткою судді Мартюхіної Н.О., яка входить до складу колегії суддів, призначено повторний автоматизований розподіл справи №905/55/24 (905/1203/25) провадження №553 Д/2, та провадження №549 Д/2.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 15.05.2026 апеляційна скарга (вх.549 Д/2) у справі №905/55/24 (905/1203/25) передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Демідова П.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду Східного апеляційного господарського суду від 15.05.2026 апеляційну скаргу (вх.553 Д/2) у справі №905/55/24 (905/1203/25) передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Демідова П.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В.
Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4).
Переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційним господарським судом враховані обставини, встановлені судом першої інстанції про наступне.
Господарський суд міста Києва рішенням від 31.08.2021 у справі №910/22876/17, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2022, позов задовольнив повністю (Позивач - “Шахтоуправління “Донбас”, Відповідач – ПАТ “Донбасенерго”).
09.01.2023 видано наказ про примусове виконання вищевказаного рішення суду. 
19.04.2023 державним виконавцем відкрито виконавче провадження №71611660, з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва від 09.01.2023 №910/22876/17 про стягнення з ПАТ “Донбасенерго” на користь ТОВ “Шахтоуправління Донбас” 132 484 887 грн. 16 коп. заборгованості, 6 876 738 грн. 45 коп. - 3% річних, 32 283 304 грн. 63 коп. - інфляційних втрат та 240 000 грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.
24.05.2023 до Господарського суду міста Києва звернувся із заявою Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Яковенко В.А. про звернення стягнення на грошові кошти, що належить іншим особам, в якій виконавець просить суд надати дозвіл на звернення стягнення на грошові кошти ТОВ “ДТЕК Східенерго” в розмірі 188 931 506,21 грн з метою виконання наказу Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 № 910/22876/17 про стягнення заборгованості з відповідача (ПАТ “Донбасенерго”) на користь позивача (ТОВ “Шахтоуправління “Донбас”).
08.06.2023 постановою виконавця зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 №910/22876/17.
03.07.2023 Господарський суд міста Києва ухвалою по справі № 910/22876/17 задовольнив заяву ВДВС та надав дозвіл на звернення стягнення на грошові кошти ТОВ “ДТЕК Східенерго” у розмірі 188 931 506,21 грн з метою виконання наказу Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 № 910/22876/17 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Донбасенерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шахтоуправління "Донбас" 132 484 887,16 грн заборгованості, 6 876 738,45 грн 3% річних, 32 283 304,63 грн інфляційних втрат та 240 000,00 грн витрат по сплаті судового збору.
Під час розгляду заяви виконавця про звернення стягнення на грошові кошти, що належать ТОВ "ДТЕК Східенерго", Господарським судом міста було встановлено, що у останнього згідно з рішенням Господарського суду Донецької області від 26.01.2022 у справі №905/818/19, яке набрало законної сили 01.08.2022 після перегляду в апеляційному порядку, перед ПАТ "Донбасенерго" наявна заборгованість щодо сплати збитків у розмірі 531 969 938,16 грн та суми сплаченого судового збору в розмірі 413 159,07 грн, тобто розмір такої заборгованості підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили. У свою чергу, ПАТ "Донбасенерго", не виконавши в добровільному порядку рішення суду у даній справі №910/22876/17, є боржником ТОВ "Шахтоуправління "Донбас", в межах виконавчого провадження №71611660, згідно з яким боржник ПАТ "Донбасенерго" має сплатити стягувачу 132 484 887,16 грн заборгованості, 6 876 738,45 грн трьох процентів річних, 32 283 304,63 грн інфляційних втрат, 240 000,00 грн витрат по сплаті судового збору. Крім того, в рамках вказаного виконавчого провадження боржник має сплатити на рахунок виконавчої служби 17 188 491,02 грн виконавчого збору та 401,85 грн витрат виконавчого провадження, тобто є боржником в загальному розмірі 188 931 506,21 грн у виконавчому провадженні №71611660. 
Зважаючи на викладене господарський суд дійшов висновку, що заява виконавця про надання дозволу на звернення стягнення на грошові кошти ТОВ "ДТЕК Східенерго" є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки стягнення коштів з особи, яка має заборгованість перед боржником у даній справі, надасть можливість виконати рішення суду у даній справі №910/22876/17. 
08.07.2023 постановою виконавця поновлено виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/22876/17 від 09.01.2023. 
На виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 по справі № 910/22876/17 з банківських рахунків ТОВ “ДТЕК Східенерго” на підставі платіжних інструкцій: від 22.08.2023 року стягнуто 2 276 982,95 грн, від 02.08.2023 стягнуто 49 474,47 грн., від 02.08.2023 стягнуто 293,85 грн, від 22.08.2023 стягнуто 153,92 грн., від 22.08.2023 стягнуто 100 грн., від 31.08.2022 стягнуто 2,02 грн, від 31.08.2022 стягнуто 1,08 грн. Реквізити цього наказу вказано в інформаційних повідомленнях про списання коштів з ТОВ “ДТЕК Східенерго”.
Північний апеляційний господарський суд поставною від 07.03.2024 у справі № 910/22876/17 скасував ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі №910/22876/17; відмовив у задоволенні заяви державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. про звернення стягнення на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю “ДТЕК Східенерго”.
Колегія суддів не погодилась з висновком місцевого господарського суду з огляду на те, що постановою виконавця від 08.06.2023 зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 №910/22876/17, у зв`язку з наданням ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2023, відстрочки виконання рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2021 у справі №910/22876/17. Оскільки на момент постановлення оскаржуваної ухвали від 03.07.2023 виконавче провадження №71611660 було зупинене, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення заяви виконавця про звернення стягнення на грошові кошти ТОВ “ДТЕК Східенерго”, адже протягом періоду зупинення виконавчих дій примусові заходи не здійснюються.
23.06.2025 до Господарського суду міста Києва від ТОВ “ДТЕК Східенерго” надійшла заява про поворот виконання рішення суду у справі № 910/22876/17 яка мотивована тим, що з ТОВ “ДТЕК Східенерго” на підставі ухвали суду від 03.07.2023 у період з 02.08.2023 по 31.08.2023 стягнуто грошові кошти на користь позивача у справі – ТОВ “Шахтоуправління “Донбас” в загальному розмірі 3 237 008,29 грн на правових підставах, які у подальшому відпали (ухвала суду від 03.07.2023 у справі № 910/22876/17 була скасована 07.03.2024).
Господарський суд міста Києва ухвалою від 03.07.2025 по справі № 910/22876/17 заяву ТОВ “ДТЕК Східенерго” про поворот виконання ухвали Господарського суду м. Києва від 03.07.2023 у справі № 910/22876/17 задовольнив повністю. У поворот виконання ухвали Господарського суду м. Києва № 910/22876/17 від 03.07.2023 стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю “Шахтоуправління “Донбас” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ДТЕК Східенерго” грошові кошти у сумі 2 115 093,95 грн.
Після повороту виконання залишилися неповернутими кошти, що були спрямовані не стягувачу, а державі, тобто: 211 506,16 грн – виконавчий збір з провадження №71611660, 3,23 грн – виконавчий збір з провадження №72534671, 401,85 грн – витрати виконавчого провадження, 2,02 грн + 1,08 грн – кошти на депозитному рахунку. 
Усього 211 914,34 грн – саме ця сума є предметом позовних вимог у справі №905/55/24 (905/1203/25). 
09.09.2025 ТОВ “ДТЕК Східенерго” звернулося до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою вих. № 1-090925 від 09.09.2025, в якій просило повернути на його рахунок грошові кошти в загальній сумі 211 914,34 грн у зв`язку зі скасуванням ухвали Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі №910/22876/17.
Листом від 23.09.2025 № 137413/163446-33-25/20.1 Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомив ТОВ “ДТЕК Східенерго”, що на підставі ухвали Господарського суду міста Києва у справі № 910/22876/17 від 03.07.2023 з ТОВ “ДТЕК Східенерго” стягнуто кошти у сумі 2 327 008,29 грн., тому викладені у заяві обставини не є підставою для повернення коштів.
Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Державного бюджету України грошових коштів в загальній сумі 211 914,34 грн, визначивши відповідачами у справі Міністерство юстиції України, дії якого призвели до безспірного стягнення коштів, та Державну казначейську службу України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету.
Відповідачі заперечуючи проти поданого позову наголошували га тому, що скасування ухвали суду першої інстанції не впливає на правомірність стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, оскільки на момент стягнення коштів ухвала була чинною, законною та підлягала обов`язковому виконанню , а державний виконавець діяв у межах судового рішення, що мало законну силу, а тому його дії були правомірними в момент їх вчинення; скасування ухвали не скасовує та не нівелює правової підстави для стягнення виконавчого збору та стягнення витрат виконавчого провадження, а саме постанов державного виконавця, які є чинними, не скасованими та не визнаними незаконними.
За результатами розгляду заявлених вимог суд першої інстанції ухвалив рішення, яким позов задовольнив повністю, з мотивів, викладених у рішенні.
Надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам, судова колегія виходить з наступного.
Предметом спору в межах даної справи є стягнення на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) з Державного бюджету України безпідставно стягнутих ВДВС з Позивача грошових коштів виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. 
Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала
З аналізу наведеної норми для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи. Тобто обов`язковими передумовами є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зокрема, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Відповідно до ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України “Про виконавче провадження”, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягуються на підставі постанови державного виконавця.
Частиною 1 ст. 27 Закону України “Про виконавче провадження” передбачено, що виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. 
Частиною 7 ст. 27 Закону України “Про виконавче провадження” передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Частиною 1 ст. 45 Закону України “Про виконавче провадження” передбачено, що із стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових суму у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України “Про виконавче провадження”, грошові кошти, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.
Касаційний господарський суд у Постанові від 25 червня 2024 року по cправі № 910/12267/23 зробив висновок, що скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, оскільки правова підстава для їх стягнення є фактично такою, що відпала (п. 30.3).
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/3831/22, суд досліджуючи обставини щодо початку періоду прострочення з часу безпідставного набуття відповідачем грошових коштів, виснувала, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або коли підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала.
З матеріалів справи вбачається, що з метою виконання наказу Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 № 910/22876/17 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Донбасенерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шахтоуправління "Донбас" 132 484 887,16 грн заборгованості, 6 876 738,45 грн 3% річних, 32 283 304,63 грн інфляційних втрат та 240 000,00 грн витрат по сплаті судового збору, державний виконавець звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про надання дозволу на звернення стягнення на грошові кошти ТОВ “ДТЕК Східенерго” в розмірі 188 931 506,21 грн, як особи яка є боржником ПАТ "Донбасенерго", згідно з рішенням Господарського суду Донецької області від 26.01.2022 у справі №905/818/19, яке набрало законної сили 01.08.2022. 
Господарський суд міста Києва ухвалою 03.07.2023 по справі № 910/22876/17 задовольнив заяву ВДВС та надав дозвіл на звернення стягнення на грошові кошти ТОВ “ДТЕК Східенерго” у розмірі 188 931 506,21 грн.,  з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів. 
На виконання вказаної ухвали з банківських рахунків ТОВ “ДТЕК Східенерго” на підставі платіжних інструкцій: від 22.08.2023 року стягнуто 2 276 982,95 грн, від 02.08.2023 стягнуто 49 474,47 грн., від 02.08.2023 стягнуто 293,85 грн, від 22.08.2023 стягнуто 153,92 грн., від 22.08.2023 стягнуто 100 грн., від 31.08.2022 стягнуто 2,02 грн, від 31.08.2022 стягнуто 1,08 грн. Реквізити цього наказу вказано в інформаційних повідомленнях про списання коштів з ТОВ “ДТЕК Східенерго”.
В подальшому Північний апеляційний господарський суд постановою від 07.03.2024 скасував ухвалу Господарського суду м.Києва від 03.07.2023 у справі №910/22876/17 та відмовив у задоволенні заяви ВДВС про звернення стягнення на грошові кошти, що належать ТОВ “ДТЕК Східенерго”. 
Тобто, кошти, які були стягнуті з позивача на підставі скасованої ухвали підлягають поверненню в повному обсязі, у зв`язку з тим, що підстава для їх стягнення відпала. 
Виходячи із зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з моменту винесення постанови Північного апеляційного господарського суду від 07.03.2024 у справі № 910/22876/17, якою скасована ухвала Господарського суду міста Києва від 03.07.2023, на підставі якої надано дозвіл на звернення стягнення на грошові кошти ТОВ “ДТЕК Східенерго” у розмірі 188 931 506,21 грн, з метою виконання наказу Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 № 910/22876/17, позивач має право на повернення стягнутої суми грошових коштів. 
Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України листом № 71014/82587-33-24/20.1 від 09.05.2024 повідомив ТОВ “ДТЕК Східенерго” про те, що:
- по виконавчому провадженню № 71611660 стягнуті кошти з ТОВ “ДТЕК Східенерго” були перераховані стягувачу ТОВ “ШАХТОУПРАВЛІННЯ “ДОНБАС” у розмірі 2 115 061,63 грн. та на користь держави як виконавчий збір у розмірі 211 506,16 грн.; 
- по виконавчому провадженню № 72534671 кошти у розмірі 32,32 грн. перераховані стягувачу ТОВ “ШАХТОУПРАВЛІННЯ “ДОНБАС”, кошти у розмірі 3,23 грн. перераховані на користь держави як виконавчий збір, та кошти у розмірі 401,85 перераховано до державного бюджету як витрати виконавчого провадження. Кошти у розмірі 2,02грн. та 1,08 грн. стягнуті з ТОВ “ДТЕК Східенерго” перебувають на депозитному рахунку відділу.
Із зазначеного вбачається, що фактично стягнуті з позивача кошти, з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, розподілені ВДВС на спрямовані частково на користь ТОВ «Шахтоуправління «Донбас», а частково на користь держави на погашення витрат виконавчого провадження, при цьому жодних постанов державним виконавцем на стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження саме з ТОВ «ДТЕК «Східенерго» не виносилось, стягнення відбувалось виключно в межах відкритих виконавчих проваджень, в яких позивач не є боржником, а є особою, з якою стягнуті кошти в порядку ст.336 ГПК України, тобто єдиною підставою для стягнення спірних коштів була виключно скасована ухвала, відсутність якої унеможливила б будь-які стягнення з позивача на користь стягувача та держави, у зв`язку з чим скасування такої ухвали свідчить про те, що підстава для стягнення коштів відпала та незалежно від розподілу таких коштів ВДВС вони підлягають поверненню в повному обсязі позивачу на підставі ст.1212 ЦК України.
Враховуючи зазначене, оскільки правові підстави утримання 211 509,39 грн виконавчого збору, 401,85 грн витрат виконавчого провадження та 3,1 грн відпали, висновок суду першої інстанції про право ТОВ “ДТЕК Східенерго” на повернення зазначених коштів з Державного бюджету України на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України є правомірним та відповідає нормами чинного законодавства.
Колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України, держава є учасником цивільних відносин. 
Статтею 167 Цивільного кодексу України передбачено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного та приватного права у випадках та порядку, встановлених Конституцією України та законом.
Відповідно до ст. 170 Цивільного кодексу України Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Статтею 174 Цивільного кодексу України передбачено, що держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення.
У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини перша та друга статті 326 Цивільного кодексу України).
З огляду на наведені приписи Цивільного кодексу України: кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі; поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах; у спорі щодо стягнення суми грошових коштів, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. 
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 15.02.2022 у справі № 910/6175/19, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19, у випадку, коли держава вступає в цивільні, у тому числі господарські, правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. Інакше кажучи, органи державної влади, насправді, не діють як юридичні особи, навіть якщо вони формально наділені таким статусом, а діють від імені держави, що відповідає за своїми зобов`язаннями державним майном, яким наділяє, зокрема, її органи.
Частиною 4 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України (надалі за текстом – ГПК України) передбачено, що Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.
Відповідно до ч. 1 ст. 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. № 228, Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 14 Положення про Міністерство юстиції України передбачено, що структура апарату Мін`юсту затверджується Міністром.
Наказом Міністерства юстиції України від 10 березня 2025 року № 676/5 затверджена структура та штатна чисельність працівників апарату Міністерства юстиції України, відповідно до якої Департамент державної виконавчої служби є підрозділом Міністерства юстиції України, до складу якого входить Відділ примусового виконання рішень.
Частиною 1 ст. 11 Закону України “Про центральні органи виконавчої влади” передбачено, що апарат міністерства - організаційно поєднана сукупність структурних підрозділів і посад, що забезпечують діяльність міністра, а також виконання покладених на міністерство завдань.
Тобто, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є структурним підрозділом Міністерства юстиції України та відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України та ч.1 ст. 45 ГПК України не може бути самостійною стороною в судовому процесі.
Відповідно до пп. 4 п. 3 Положення про Міністерство юстиції України, основними завданнями Мін`юсту є, зокрема, забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави. 
Отже, відповідачем у даній справі є Міністерство юстиції України, структурним підрозділом якого є Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби.
Відповідно до ч. 2 ст. 45 Бюджетного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.
Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (пункт 1).
Відповідно до пп. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку: здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
Отже, Державна казначейська служба України підлягає залученню відповідачем при розгляді даної справи. 
Колегія суддів зауважує, що Міністерство юстиції України є представником інтересів держави, а не суб`єктом владних повноважень, який здійснює щодо позивача публічно-владні управлінські функції. Останні були реалізовані тоді, коли було винесено постанову про стягнення з позивача спірних сум. Подальші спроби Позивача повернути з Державного бюджету України відповідні суми грошових коштів, заявивши вимогу про її повернення, не пов`язані з виконанням Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Державною казначейською службою України публічно-владних управлінських функцій щодо Позивача.
Посилання скаржника-1 на те, що скасування ухвали суду від 03.07.2023 у справі №910/22876/17 не впливає на правомірність стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження та не скасовує та не нівелює правової підстави для стягнення виконавчого збору та стягнення витрат виконавчого провадження - постанови державного виконавця, яка є чинною і не скасованою, судова колегія відхиляє з огляду на те, що підставою для стягнення коштів з позивача була не постанова державного виконавця (відповідна постанова визначає боржником Публічне акціонерне товариство «Донбансенерго»), а виключно ухвала суду від 03.01.2023 у справі №910/22876/17, яка скасована судом апеляційної інстанції, оскільки саме в ухвалі передбачено, звернення стягнення на грошові кошти позивача з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. 
Стосовно доводів скаржників, в частині того, що посилання позивача на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.06.2024 у справі №910/12267/23, є неправомірним, оскільки правовідносини у цій справі не тотожними, у зв`язку з тим, що відповідна позиція сформульована щодо принципово іншої ситуації визнання протиправною та скасування постанови виконавця, яка була джерелом надходження коштів, колегія суддів зазначає наступне.
Процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:
- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);
- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);
- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);
- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).
Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).
У п. 30.3 постанови Верховного Суду від 25.06.2024 у справі №910/12267/23 вказано: “Скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, оскільки правова підстава для їх стягнення є фактично такою, що відпала”. Тобто, згідно цього висновку Верховного Суду, вирішальне значення має не конкретний вид документу, а припинення існування підстави для стягнення грошових коштів.
Отже, хоча у справі №910/12267/23 було скасовано постанову державного виконавця, на підставі якої здійснено стягнення грошових коштів, а у справі №905/55/24 (905/1203/25) — скасовано виконавчий документ (ухвалу суду), на підставі якого державним виконавцем також було стягнуто грошові кошти, справа №910/12267/23 є подібною до справи №905/55/24 (905/1203/25), оскільки в обох справах: предметом позовних вимог є стягнення грошових коштів, списаних на підставі актів, які в подальшому визнані незаконними у судовому порядку; підставою позовних вимог є приписи статті 1212 Цивільного кодексу України.
Крім того, у п. 28.4 Постанови Верховного Суду від 25.06.2024 у справі № 910/12267/23 зазначено: “Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зокрема, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.”
З моменту ухвалення постанови Північного апеляційного господарського суду від 07.03.2024 у справі № 910/22876/17, якою скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі № 910/22876/17, на підставі якої з ТОВ “ДТЕК Східенерго” були списані грошові кошти, стягнення яких є предметом спору у даній справі, припинили існувати правові підстави для набуття Державним бюджетом України грошових коштів ТОВ “ДТЕК Східенерго”.
Відповідно, грошові кошти ТОВ “ДТЕК Східенерго” утримуються у Державному бюджеті України без наявності правових підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правова позиція Верховного Суду у справі № 910/12267/23 підлягає врахуванню при вирішенні даного спору, оскільки вона сформульована під час розгляду спору у подібних правовідносинах.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника-1 про те, що виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню лише у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, що узгоджується, на його думку, з правовими висновками, зробленими Верховним Судом у постановах від 26.03.2020 № 814/1506/17, від 11.06.2020 № 160/10713/19, з огляду на те, що обставини адміністративної справи № 814/1506/17 та 160/10713/19 не є релевантними до справи № 905/55/24 (905/1203/25).
Так, у справі № 814/1506/17, на відмінну від даної справи, підставою для закриття виконавчого провадження, в ході якого стягнуто виконавчий збір, було фактичне виконання виконавчого напису, був відсутній факт скасування рішення, що підлягало виконанню та позивач не обґрунтовував свої вимоги ст. 1212 Цивільного кодексу України.
У справі № 160/10713/19 позивач не обґрунтовував свої вимоги ст. 1212 Цивільного кодексу України та був боржником за виконавчим провадженням, тоді як у даній справі позивач не є боржником у виконавчому провадженні, в межах якого з нього стягнуто виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.
Стосовно посилань скаржника-1 на те, що існує встановлена процедура повернення коштів з бюджету, яка не є аналогічною стягненню та будь-які спори щодо повернення коштів з державного бюджету, що регулюються бюджетним законодавством, повинні вирішуватися в адміністративному судочинстві, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 45 Бюджетного кодексу України (в редакції, яка регулює спірні у справі правовідносини) повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснює казначейство України за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету.
На виконання зазначеної статті Кодексу наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 затверджений Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, положення якого встановлюють порядок взаємодії державних органів (казначейства України та органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету).
Оскільки відповідно до наведених норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України. Водночас, у разі неповернення таких коштів у встановлений законом строк, зокрема внаслідок ненадання органом стягнення відповідного подання (висновку) органу державного казначейства), платник має право на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів на підставі статті 1212 ЦК України. Вказане також узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 551/1099/21, від 21.05.2019 у справі № 910/2569/18.
Виходячи із зазначеного, спір щодо стягнення витрат виконавчого провадження як безпідставно набутих коштів за ст. 1212 ЦК України підлягає розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства (залежно від суб`єктного складу), а не адміністративного, що спростовує посилання скаржника-1 в цій частині.
Крім того, Господарський суд Донецької області ухвалою від 05.02.2024 відкрив провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Східенерго». 
Системний аналіз змісту приписів статті 7 КУзПБ у сукупності із статтями 20, 30 ГПК України щодо предметної та територіальної юрисдикції (підсудності) свідчить, що принцип концентрації в межах справи про банкрутство всіх спорів, у яких стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна є універсальним і норми ГПК України чи КУзПБ не встановлюють винятків із цього правила, що забезпечує дієвість механізму забезпечення реалізації принципу конкурсного імунітету, а також судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, за яким усі рішення чи дії, що можуть вплинути на майнові активи боржника, мають бути підконтрольні суду, що здійснює провадження у справі про банкрутство.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 січня 2020 року по справі № 50/311-б (справа за позовом банкрута до боржника) зазначила, що частина друга статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначає підсудність спорів одному господарському суду, який акумулює усі майнові вимоги за участю боржника. Таким чином, з огляду на положення законодавства України, чинного на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19), відступати від яких правових підстав немає.
Враховуючи зазначене, дана позовна заява підлягає розгляду в межах справи про банкрутство ТОВ “ДТЕК Східенерго” № 905/55/24, що враховано судом першої інстанції.
Суть заперечень скаржника-2 полягає у тому, що позивач, враховуючи положення ст.336 ГПК України набув статусу боржника у виконавчому провадженні, у зв`язку з чим на нього поширювалися обов`язки боржника, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на його кошти було формою виконання судового рішення, а стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є правовим наслідком такого статусу.
Відповідно до ч.1 ст.336 ГПК України, суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 910/7023/19 зазначила, що особа, яка має заборгованість перед боржником, що не оспорюється нею або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили, набуває статусу боржника саме у виконавчому провадженні, розпочатому виконавцем на виконання судового рішення, в силу ухвали суду про задоволення заяви стягувача, а не в межах окремих майнових відносин між стягувачем та такою особою (пункт 6.11).
Разом з тим, колегія суддів враховує, що набуття позивачем статусу боржника відбулось на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі №910/22876/17, якою заяву виконавця задоволено, надано дозвіл на звернення стягнення на грошові кошти ТОВ "ДТЕК Східенерго" в розмірі 188 931 506,21 грн, з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, з метою виконання наказу Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 №910/22876/17 про стягнення заборгованості з ПАТ «Донбасенерго» на користь ТОВ "Шахтоуправління "Донбас" . При цьому, вказана ухвала скасована постановою суду апеляційної інстанції, тобто на момент стягнення з ТОВ «ДТЕК Східенерго» виконавчого збору та витрат виконавчого провадження підстава для такого платежу існувала - ухвала Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі №910/22876/17, однак надалі, з огляду на набрання законної сили постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.03.2024 у справі № 910/22876/17, підстава стягнення з ТОВ «ДТЕК Східенерго» виконавчого збору та витрат виконавчого провадження перестала існувати як і статус ТОВ «ДТЕК Східенерго» у якості боржника, на який посилається скаржник-2 в апеляційні скарзі, що є підставою для повернення всіх безпідставно набутих коштів здійсненних в межах такого стягнення, в даному випадку виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.
Доводи скаржника-2 про те, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить норм, які передбачають повернення витрат виконавчого провадження, що узгоджується, на його думку, з позицією Верховного Суду у постанові від 01.10.2020 у справі № 703/1111/17, в якій він зазначив, що боржник не звільняється від обов`язку відшкодування витрат виконавчого провадження навіть за певних змін у правовому статусі виконавчого документа, у зв`язку з чим суд першої інстанції безпідставно поклав такі витрати на державу, відхиляються судовою колегією, з огляду на наступне.
Предметом спору у справі №703/1111/17 було визнання дій неправомірними та скасування постанови від 26.01.2017 про стягнення витрат виконавчого провадження в розмірі 103 грн 94 коп. При цьому предмет спору у справі №703/1111/17 не стосувався стягнення коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, в зазначеній справі відсутній факт, який міг би слугувати підставою для повернення коштів, а саме скасування рішення – виконавчого документу, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.
Натомість у справі №905/55/24 (905/1203/25) предметом спору є саме стягнення грошових коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Виходячи із зазначеного у справі №703/1111/17 предмет та підстави позову відрізняються, у зв`язку з чим, висновки Верховного Суду у цій справі не підлягають застосуванню при вирішенні даної справи.
Колегія суддів наголошує, що покладення витрат на державу, зумовлено відсутністю правової підстави для стягнення з позивача грошових коштів в розмірі 188 931 506,21 грн, зурахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, та на відмінну від ПАТ «Донбасенерго», який є боржником за наказом Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 №910/22876/17, ТОВ «ДТЕК Східенерго» за відсутності чинної ухвали про стягнення, не перебуває та не перебуватиме в статусі боржника в межах виконання вказаного наказу. Тож стягнуті в примусовому порядку кошти незалежно від їх спрямованості підлягають поверненню на користь позивача, що свідчить про помилковість доводів скаржника-2 в цій частині.
Всі інші доводи та посилання скаржника-2, викладені в апеляційні скарзі є тотожними за змістом з доводами скаржника-1.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції належним чином досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційні скарги Державної казначейської служби України (вх.549 Д/2) та Міністерства юстиції України (Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби) (вх.553 Д/2) не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Донецької області від 19.02.2026 у справі № 905/55/24(905/1203/25) підлягає залишенню без змін.
Враховуючи, що апеляційні скарги залишаються без задоволення, відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за їх подання залишається за скаржниками.
Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України (вх.549 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 19.02.2026 у справі № 905/55/24(905/1203/25) - залишити без задоволення.
2.Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України (Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби) (вх.553 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 19.02.2026 у справі № 905/55/24(905/1203/25) - залишити без задоволення
3.Рішення Господарського суду Донецької області від 19.02.2026 у справі № 905/55/24(905/1203/25) - залишити без змін.
4.Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 01.06.2026.

Головуючий суддя П.В. Демідова

Суддя О.О. Крестьянінов 

Суддя І.В. Тарасова