Справа № 149/852/25
Провадження № 22-ц/801/1464/2026
Категорія: 16
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року	Справа № 149/852/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя – доповідач),
суддів Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,
за участю секретаря судового засідання Козюма Д.О., 
розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 149/852/25 за позовом керівника Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Уланівської сільської територіальної громади Хмільницького району до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки,
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 8.04.2026, ухвалене у складі судді Робак М.В., в приміщенні суду в м. Хмільник, - 
в с т а н о в и в :

20.03.2025 керівник Хмільницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Уланівської сільської територіальної громади Хмільницького району звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «А.Т.К.», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки, в якому просив витребувати у ОСОБА_1 та ТОВ «А.Т.К.» на користь Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером 0524885200:06:001:0147 площею 3,7541 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, вказуючи, що право власності на спірну земельну ділянку попередній власник ОСОБА_2 набула у незаконний спосіб – на підставі підробленого державного акту на право приватної власності на землю, а ОСОБА_1 отримала у власність та передала ТОВ «А.Т.К.» в оренду як недобросовісний набувач, від особи, яка не мала права на її отримання у власність та розпорядження нею. 
Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження /т. 1 а. с. 103/. 
Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20.11.2025 провадження у справі в частині заявлених вимог до ТОВ «А.Т.К.» закрито /т. 1 а. с. 244-245/. 
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 8.04.2026 позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 на користь Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером 0524885200:06:001:0147 площею 3,7541 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури судові витрати в розмірі 6056,00 грн судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу (вх № 568/26-вх від 6.05.2026), в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить : рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
Основними доводами апеляційної скарги є те, що : (1) судом першої інстанції не надано оцінки тій обставині, що лише власник може витребувати своє майно від добросовісного чи недобросовісного набувача та володільця; Уланівська сільська рада не є і не була власником спірної земельної ділянки; Отже, прокуратура не може представляти інтереси держави в особі Уланівської сільської ради, оскільки не доведено про порушення інтересів держави; (2) висновки про те, що державний акт про право власності на неземельну ділянку є підробленим зроблений на припущеннях; у письмових поясненнях ОСОБА_2 вказувала, що 16.04.1998 між нею та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу сертифіката на земельну ділянку (пай) серії ВН № 0327599, виданого на підставі розпорядження Хмільницької РДА № 260 від 23.10.1996. Проте, Петриківська сільська рада замість виготовлення державного акта на ім`я ОСОБА_2 з невідомих причин виготовила два Державних акти; (3) суд першої інстанції помилково послався на норму статті 155 ЗК України, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин; (4) Уланівська сільська рада із заявою про визнання спадщини відумерлою до суду не зверталась, отже не набула жодного речового права на спірну земельну ділянку; (5) висновки суду першої інстанції про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0524885200:06:001:0147 площею 3,7541 виданий на ім`я ОСОБА_2 є підробленим не відповідає обставинам справи та не підтверджений належними та допустимими доказами; (6) суд першої інстанції неправомірно стягнув з відповідача судовий збір в розмірі 6056 грн, замість 2378 грн.
13.05.2026 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 6062/26-вх) Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У судовому засіданні ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор Моніч Л.В. заперечила проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, прокурора, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України). 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
Згідно додатку до рішення 13 сесії 3 скликання Петриківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 21.02.2001 «Про затвердження схеми поділу та проекту організації території земельних часток /паїв/ видачу державних актів на право приватної власності на землю ТОВ «ЛАН» с. Подорожна» ОСОБА_4 передано земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 3,75 га /т. 1 а. с. 24-29/.
На виконання рішення 13 сесії 3 скликання Петриківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 21.02.2001 «Про затвердження схеми поділу та проекту організації території земельних часток /паїв/ видачу державних актів на право приватної власності на землю ТОВ «ЛАН» с. Подорожна» на ім`я ОСОБА_2 виготовлено державний акт про право власності на землю серії ВН, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 39, виданого 24.03.2002 на земельну ділянку № 39 /т. 1 а. с. 48/.
17.04.2002 ОСОБА_4 на підставі вищевказаного рішення Петриківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю, серії ВН, зокрема на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,75 га на території Петриківської сільської ради, який 17.04.2002 за № 346 був зареєстрований у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю на території Петриківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області /т. 1 а. с. 30-31, 32-36/.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 11 від 28.07.2003 /т. 1 а. с. 37/.
Згідно інформації Державного нотаріального архіву спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заведена /т. 1 а. с. 93/.
Згідно розпорядження Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області від 31.07.2012 «Про надання в оренду невитребуваних земельних ділянок на території Петриківської сільської ради» земельна ділянка ОСОБА_4 була передана в оренду ТОВ «Явір» як невитребувана земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі якого між Хмільницькою РДА Вінницької області з ТОВ «Явір» укладено договір, зареєстрованого у державному реєстрі земель 16.01.2014 за № 2 зі строком дії до 01.01.2027 /т. 1 а. с. 39-47/.
З метою оформлення права власності на земельну ділянку на замовлення ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_5 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Петриківської сільської ради Хмільницького району та присвоєно кадастровий номер 0524885200:06:001:0147. Підставою для розроблення технічної документації слугували подані ОСОБА_2 . Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ВН № 39 від 21.03.2002 /т. 1 а. с. 49-71/.
Державним реєстратором Уланівської сільської ради Вінницької області Шевців О.В. 01.03.2023 проведена державна реєстрація права приватної власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер: ВН, виданий 21.03.2002 Петриківською сільською Радою народних депутатів (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2699865105248, номер відомостей про речове право: 49433583). У подальшому, державним реєстратором Першої Вінницької державної нотаріальної контори Берещук О.В., 20.07.2023 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про проведення державної реєстрації права власності земельної ділянки з кадастровим номером 0524885200:06:001:0147 площею 3,75 га за ОСОБА_1 згідно договору дарування № 1-288 від 20.07.2023 (номер відомостей про речове право: 51068410). Надалі, державним реєстратором Уланівської сільської ради Вінницької області Шевців О.В. 06.11.2023 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524885200:06:001:0147 площею 3,75 га згідно договору оренди землі від 01.11.2023, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «А.Т.К.» строком на 17 років (номер запису про інше речове право 52491758) /т. 1 а. с. 72-74, 75/.
У Державному акті на земельну ділянку, виданого 21.03.2002 року на ім`я ОСОБА_2 власниками суміжних земельних ділянок зазначено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 /т. 1 а. с. 48/. На підставі Державного акту серії ВН № 424 від 17.04.2002 виданого на ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано право власності на ОСОБА_9 , відповідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.02.2015 за № 73. Крім цього, відповідно до рішення Хмільницького міськрайонного суду від 21.12.2009 у справі № 2-1336-2009 вбачається, що ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВКС № 410283 від 24.01.2008 успадкувала від ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 державний акт на право власності на землю серії ЯЖ № 762365 від 12.05.2009.
З викладеного вбачається, що на дату видачі Державного акту на ОСОБА_2 , тобто 21.03.2002 власником однієї суміжної ділянки була ОСОБА_8 , а не ОСОБА_7 , а власником іншої ОСОБА_10 , а не ОСОБА_6 /т. 1 а. с. 75, 76, 77-78/.
Рішенням 13 сесії 3 скликання Петраківської сільської ради Уланівського району від 21.02.2001 року виділено земельні ділянки працівникам соціальної сфери, в списку яких ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відсутні /т. 1 а. с. 187, 188-192/.
Згідно договору дарування земельної ділянки від 20.07.2023 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 3,7541 га, з кадастровим номером 0524885200:06:001:0147, що розташована на території Петраківської сільської ради, сусідніми землевласниками якої зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 /т. 1 а. с. 82-83/.
В подальшому, 01.11.2023 між ОСОБА_1 та ТОВ «А.Т.К.» укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки строком до 31.12.2040 /т. 1 а. с. 84-90/.
Згідно відповіді Уланівської сільської ради від 14.03.2025, наданої на запит керівника Хмільницької окружної прокуратури, органом місцевого самоврядування заходи щодо витребування спірної земельної ділянки не вживались та не будуть вживатись у зв`язку з відсутністю видатків з місцевого бюджету /т. 1 а. с. 94-97/. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, відтак наявні правові підстави для їх задоволення.
Суд першої інстанції зробив правомірний висновок про задоволення позовних вимог, однак при зазначені мотивів задоволення позовних вимог допустив неправильне застосування норм матеріального права, а при розподілі судових витрат порушення норм процесуального права, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (статті 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «фізично» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду від 30.07.2020 року в справі № 752/13695/18).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 9.11.2021 по справі № 466/8649/16-ц).
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (статті 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Разом з тим, стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до положень статті 346 ЦК України).
Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 2.11.2021 у справі № 925/1351/19).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4.07.2023 в справі № 233/4365/18 вказано, що: «вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).».
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування постанову (постанова Верховного Суду від 28.12.2022 у у справі № 472/156/21).
Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, особливо зважаючи, що землі сільськогосподарського призначення займають центральне місце у складі земель України. Виходячи з цього, у ЗК України закріплено принцип пріоритетності земель сільськогосподарського призначення та особливі вимоги щодо використання цієї категорії земель. Повернення у державну власність земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що права Уланівської сільської ради відповідачем не порушені, а прокуратура не може представляти інтереси держави в особі органу місцевого самоврядування – Уланівської сільської ради, оскільки не довела, що будь-які інтереси держави порушені, з наступних підстав. 
При вирішенні даного спору суду необхідно встановити : хто є законним власником земельної ділянки; чи вибула з володіння власника земельна ділянка за відсутності його волевиявлення на підставі підроблених правоустановчих документів; та чи є новий власник добросовісним набувачем. 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом ( ч.2 ст. 328 ЦК України).
На підставі наявних у справі доказів встановлено, що на спірну земельну ділянку було видано два державних акти: 21.03.2002 року ОСОБА_11 та 17.04.2002 ОСОБА_4 .. 
Необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки, а відсутність такого рішення з боку держави як власника земельних ділянок свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого особа набула право власності на земельну ділянку. 
Досліджуючи дійсність даних правоустановчих документів, судом першої інстанції за сукупністю встановлених обставин, а саме:
1.у рішенні 13 сесії 3 скликання Петриківської сільської ради від 21.02.2001, на яке йде посилання у державному акті на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_11 від 21.03.2002, відсутня інформація про вирішення будь - яких питань щодо неї / т1 а.с. 24 – 29/.
В матеріалах справи наявні два рішення Петриківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області 13 сесії 3 скликання від 21.02.2001 різного змісту. У рішенні (умовно №1) вирішувалось питання про надання у власність земельної ділянки ОСОБА_4 / а.с. 24- 29/. У рішенні (умовно № 2) у списку осіб щодо яких вирішувались питання громадяни ОСОБА_4 та ОСОБА_11 відсутні /а. с. 188-192/ 
Наявність у справі двох різних за змістом рішень сільської ради не свідчить, що рішення сільської ради ( № 1) про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_4 не приймалось /т.1 а.с. 188/.
Про дійсність та виконання даного рішення (№ 1) свідчить також і посилання на нього у правоустановчих документах інших землевласників ОСОБА_8 /т. 1 а.с 76/ та ОСОБА_10 /т. 1 а. с. 78/.
2. на відміну від інформації щодо ОСОБА_4 , суду не надано доказів, що Державний акт виданий на ім`я ОСОБА_11 був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 39./т. 1 а.с. 32-36/
3. в описі меж у Державному акті, виданого 21.03.2002 року на ім`я ОСОБА_11 суміжними землевласниками зазначені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які стали власниками лише з 2009 та у 2015 роках
4. укладення між Хмільницькою районною державною адміністрацією та ТОВ «Явір», зареєстрованого у січні 2014 року договору №2 оренди земельної ділянки, до загального масиву якої увійшла і спірна земельна ділянка /т. 1 а.с. 43- 47/ - 
було вірно встановлено, що належним власником спірної земельної ділянки був саме ОСОБА_4 ..
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер /т.1 а.с. 37/
Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 3, 75 га розташовану на території Петриківської сільської ради, що підтверджується копією державного акта виданого 17.04.2002 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 346. / а.с. 31/
Після смерті ОСОБА_4 спадщину ніхто із спадкоємців, ні за законом, ні за заповітом не прийняв. 
За загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток.
Згідно абз.2 п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.
Від дня відкриття спадщини на майно ОСОБА_4 (27.07.2003) до набрання чинності ЦК України (1.01.2004) спливло менше 1 року, а тому до застосування підлягають норми ЦК УРСР. 
Відповідно до ст. 555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави і у разі, якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. 
У ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися.
Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою (Постанова ОП КЦС ВС від 24.05.2021 у справі № 671/22/19).
Законодавець не кваліфікує набуття територіальною громадою права на відумерлу спадщину як спадкування, а територіальну громаду, в цьому випадку, як спадкоємця. Спадкоємці мають право на спадкування, натомість територіальній громаді належить публічний обов`язок. Тобто, територіальна громада має виконати публічний обов`язок, а не здійснити цивільне право чи інтерес, які в неї відсутні. Публічний обов`язок територіальної громади виникає за наявності сукупності юридичних фактів (у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття; сплив одного року з часу відкриття спадщини).
Законом України від 28.04.2021 №1423-ХІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» розділ Х «Перехідних положень» ЗК України доповнений пунктом 24, яким передбачено, що з дня набрання чинності цим пунктом (27.07.2021) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім певних земель. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
Наявна у справі копія договору оренди № 2 земельної ділянки, укладеного між Хмільницькою районною державною адміністрацією та ТОВ « Явір», зареєстрованого у січні 2014 року доводить, що станом на день його укладання земельна ділянка, до масиву якої, відповідно схеми, входила і спірна земельна ділянка не була сформована. 
Доказів, що саме за технічною документацією із землеустрою, виготовленою у встановленому законом порядку на замовлення ОСОБА_11 була сформована спірна земельна ділянка, відповідачем та третьою особою суду не надано. 
Таким чином, Уланівська сільська територіальна громада є органом місцевого самоврядування, що здійснює повноваження власника від імені громади та має право на захист своїх прав та інтересів (володіння майном, завершення реєстраційних дій, тощо).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав у Хмельницької окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Уланівської сільської територіальної громади Хмільницького району звертатись до суду за захистом прав, як власника земельної ділянки. З огляду на вищезазначені висновки, колегія суддів відхиляє і доводи апеляційної скарги про невірне застосування судом положень ст. 388 ЦК України. 
Щодо визначення добросовісності набувача колегія суддів враховує наступне.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що документом, поданим 01.03.2023 року для державної реєстрації права власності за ОСОБА_11 був державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер : ВН, виданий 21.03.2002 року, видавник Петриківська сільська Рада народних депутатів, копія. / а.с. 73 т.1/ 
Судом вірно встановлено, що спірна земельна ділянка фактично перебувала у володінні ОСОБА_11 без правової підстави, оскільки майно вибуло з власності сільської територіальної громади поза їх волею, з порушенням ст.ст. 116, 117, 118 ЗК України, без відповідного рішення органу місцевого самоврядування, на підставі підробленого правоустановчого документа і без волевиявлення територіальної громади. 
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. 
Тобто, щодо кожної особи, яка володіє цивільним правом, припускається, що вона сама здатна визначити сутність права, доцільність та характер його здійснення.
У ході розгляду справи встановлено, що документом, який був підставою для внесення 20.07.2023 запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер 0524885200:06:001:0147 був договір дарування, серії та номер 1-288, виданий 20.07.2023 року / т1. а.с. 72/
З копії договору дарування земельної ділянки від 20.07.2023 року вбачається, що ОСОБА_11 «дарувальник» передала у власність безоплатно (подарувала), а ОСОБА_1 (обдарована) прийняла у дар земельну ділянку, загальною площею 3, 7541 га, кадастровий номер 0524885200:06:001:0147, що розташована за адресою: Вінницька область, хмільницький район, Петриківська сільська рада. Вказана земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно / а.с. 82-83/
За змістом ст. 388 ЦК України власник визнається добросовісним, якщо, здобуваючи річ, він не знав і не повинний був знати про те, що відчужуватель речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо власник речі знав, чи принаймні, повинний був знати, що здобуває річ в особи, що не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним недостатньо простої необачності, а потрібні намір чи груба необережність. Для спростування презумпції добросовісності повинно бути доведено, що набувач навмисно чи по грубій необережності не взяв до уваги конкретних обставин угоди, з яких ясно видно, що річ відчужується неправомірно. 
Витребування майна від добросовісного набувача залежить від умов, при яких річ вибула з володіння власника чи особи, якої він передав майно за договором та оплатності (безоплатності) придбання. 
Отже, підставою для захисту інтересів власника шляхом віндикації є встановлення того факту, що майно вибуло з володіння власника не з його волі. 
Частина 3 ст. 388 ЦК України визначає, що у випадку, якщо добросовісний власник придбав річ безоплатно у особи, що не мала права її відчужувати, то віндикаційний позов власника підлягає задоволенню у всіх випадках, незалежно від того, як вибула річ з володіння власника. Правило ч. 3 ст. 388 ЦК України розраховано лише на випадки, коли відчужуватель речі не має права розпоряджатися нею. 
Оскільки, ОСОБА_11 немала права розпоряджатися спірною земельною ділянкою на підставі підробленого державного акту, а ОСОБА_1 набула у власність майно безоплатно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що спірна земельна ділянка кадастровий номер 0524885200:06:001:0147 фактично перебувала у володінні відповідачки без правової підстави та підлягає витребуванню на користь територіальної громади.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково послався на норму статті 155 ЗК України, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів вважає обґрунтованими, предметом спору у справі є витребування земельної ділянки, положення статті 155 ЗК України не поширюються на спірні правовідносини, а тому посилання на цю норму судом першої інстанції є зайвим.
Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно стягнув з відповідача судовий збір в розмірі 6056 грн, частково заслуговують на увагу, враховуючи те, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір до двох відповідачів по 3028 грн до кожного, ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20.11.2025 провадження у справі в частині заявлених вимог до ТОВ «А.Т.К.» закрито /т. 1 а. с. 244-245/, відтак стягненню з відповідача підлягає судовий збір сплачений за подання позовної заяви в розмірі 3028 грн.
Відповідно до пункту 1- 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи наведене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції постанови апеляційного суду, а також змінити рішення в частині розподілу судових витрат. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3028 грн. В іншій частині рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 8.04.2026 слід залишити без змін.
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Оскільки у по суті позовні вимоги задоволено, підстав для розподілу судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 8.04.2026 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції постанови апеляційного суду, а також змінити рішення в частині розподілу судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень. 
В іншій частині рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 8.04.2026 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 26.06.2026. 

Головуючий суддя   Л. О. Голота

Судді: С. Г. Копаничук 

В. В. Оніщук