ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2026 року
м. Київ
Справа № 940/327/23
Провадження № 61-2298ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Порхун Олесі Павлівни на постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року в складі судді Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, у якому зазначила, що вона є племінницею ОСОБА_3 , який проживав у квартирі АДРЕСА_1 , ордер на яку було видано на ім`я батька ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у 1983 році. 
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказувала, що її дядько ніколи не перебував у шлюбі, власних дітей не мав. У травні 2022 року він потрапив у лікарню з переломом черепу, переніс інсульт та мав вікові захворювання. За усною домовленістю ОСОБА_1 здійснювала догляд за хворим ОСОБА_3 , за що отримувала від позивачки щомісячну винагороду. Позивачка вважає, що ОСОБА_1 ввела ОСОБА_3 в оману, який за станом здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, проти його волі уклала шлюб за три місяці до його смерті з метою заволодіння квартирою в м. Києві, про що позивачці стало відомо лише під час поховання дядька. Також посилалася на фіктивність шлюбу.
Просила суд визнати шлюб, укладений 01 жовтня 2022 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 186, недійсним з моменту його укладення, скасувавши відповідний актовий запис № 186. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
29 травня 2025 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що висновком судової психіатричної експертизи, спростовано твердження про те, спадкодавець ОСОБА_3 внаслідок захворювання не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними на час укладення шлюбу - на момент реєстрації шлюбу 01 жовтня 2022 року ОСОБА_3 не виявляв ознак будь-якого психічного розладу і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Доводи ОСОБА_2 стосовно того, що метою укладення шлюбу для ОСОБА_1 було отримання матеріальної вигоди, набуття у власність квартири, в якій проживав ОСОБА_3 , є безпідставними. На час укладення шлюбу квартира перебувала в комунальній власності, не була приватизованою, а, отже, не входила в спадкову масу, та, як наслідок, не успадковувалась би позивачкою. Не встановлено, що під час укладення шлюбу ОСОБА_1 керувалася бажанням отримати певні матеріальні права чи блага.
Посилання заявниці на той факт, що вона щомісячно сплачувала кошти ОСОБА_1 за догляд за ОСОБА_3 , а також здійснювала оплату комунальних послуг за квартиру, в якій був зареєстрований та тимчасово не проживав дядько, не може бути правовою підставою для визнання шлюбу недійсним.
Свідки сторони відповідачки повідомили, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 існували дружні стосунки, які притаманні родинним. Вони разом поживали до часу смерті ОСОБА_3 , відповідачка готувала їжу, піклувалася про ОСОБА_3 , здійснювала догляд.
08 грудня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладений 01 жовтня 2022 року Тетіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 186. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд керувався тим, що встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений за три місяці до його смерті, коли він вже був важко хворий на рак, а ОСОБА_1 здійснювала за ним догляд за домовленістю із ОСОБА_2 , так як ОСОБА_3 за своїм станом здоров`я потребував сторонньої допомоги. Необхідний догляд було організовано та оплачено його племінницею ОСОБА_2 .
Доказів того, що характер взаємин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був притаманним подружжю, що між ними існували шлюбні відносини матеріали справи не містять.
За встановлених обставин, апеляційний суд виснував, що ОСОБА_1 не довела суду наявності у неї реального наміру створити сім`ю з хворою на рак людиною, за якою вона здійснювала догляд за оплату.
ОСОБА_1 жодним доказом об`єктивно не підтвердила, що у вказаний період подружжя мало спільний бюджет, вело спільне господарство, було пов`язане виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом саме як подружжя, ураховуючи встановлені судом обставини щодо здійснення ОСОБА_1 за ОСОБА_3 оплачуваного ОСОБА_2 догляду як за особою, яка потребувала стороннього догляду за станом здоров`я.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
23 лютого 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Порхун О. П. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені в постановах: 
- Верховного Суду від 17 квітня 2019 року в справі № 752/2337/16-ц, про те, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме за речами неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу;
- Верховного Суду 07 вересня 2022 року в справі № 761/11845/19, від 25 листопада 2025 року в справі № 761/4050/22, про те, що шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю;
- Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц, про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Заявниця вказує, що в справі жодними належними доказами не доведено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не мали наміру створити сім`ю.
Доводи ОСОБА_2 стосовно того, що метою укладення шлюбу для ОСОБА_1 було отримання матеріальної вигоди, набуття у власність квартири, в якій проживав ОСОБА_3 , є безпідставними, оскільки на час укладення шлюбу, квартира перебувала в комунальній власності, є неприватизованою. А, отже, не входила в спадкову масу, та, як наслідок, не успадковувалась би позивачкою. Тому твердження про намір ОСОБА_1 збагатитися є недоведеними. Судом не встановлено, що під час укладення шлюбу ОСОБА_1 керувалася бажанням отримати певні матеріальні права чи блага.Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було укладено будь-яких договорів та домовленостей стосовно догляду ОСОБА_3 . 
Доводи позивачки прооплату відповідачці коштів за догляд ОСОБА_3 непідтверджені належними доказами. Адже квитанції, що додані до матеріалів справи, не містять такого призначення платежів. До того ж відповідачка цей факт заперечує.
Вважає, що той факт, що подружжя проживало постійно у будинку, належному ОСОБА_1 , підтверджує відсутність намірів у відповідачки користуватись квартирою її чоловіка.
ОСОБА_1 участі в розгляді апеляційної скарги не приймала, не отримувала ні апеляційної скарги, ні ухвали Київського апеляційного суду про відкриття провадження, ні судових повісток-повідомлень. Про постанову суду дізналась лише у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а потім отримала її копію в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . 
Згідно з випискою від 06 червня 2022 року № 4860 медичної карти стаціонарно хворого ОСОБА_3 у період 09 травня до 06 червня 2022 року він перебував на лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Київська міська клінічна лікарня № 8» з діагнозом: забій головного мозку, внутрішньошлуночковий крововилив. Лінійний перелом з пошкодженням кісток основи та склепіння черепа праворуч з лівобічним геміпарезом (т. 1, а. с. 21, 22, 151, 212).
01 жовтня 2022 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладений шлюб, актовий запис № 186 (т. 1, а. с. 195-197, 217-220).
02 січня 2023 року ОСОБА_1 ОСОБА_1 зареєструвалася за адресою: квартира АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер вдома у дружини на АДРЕСА_2 , причина смерті: рак простати, ракова інтоксикація, що підтверджено лікарським свідоцтвом про смерть від 30 січня 2023 року № 17 (т. 1, а. с. 225).
06 квітня 2023 року за заявою племінниці ОСОБА_3 - ОСОБА_2 відкрито спадкову справу щодо майна померлого ОСОБА_3 (т. 2, а. с. 71, 72). 
12 липня 2023 року із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 звернулась двоюрідна сестра померлого ОСОБА_5 (т. 2, а. с. 81).
01 серпня 2023 року зі заявою про прийняття спадщини звернулась дружина спадкодавця ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 79).
Згідно з висновком судової психіатричної експертизи Державної установи «Інститут судової психіатрії МОЗ України» від 01 серпня 2024 року № 931 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент реєстрації шлюбу 01 жовтня 2022 року (актовий запис №186) не виявляв ознак будь-якого психічного розладу і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т. 2, а. с. 41-47).
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо порушення апеляційним судом норм цивільного процесуального права
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається, зокрема, на те, що апеляційний суд переглянув справу без її належного повідомлення про день, час та місце розгляду справи.
Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).
Згідно з частиною п`ятою статті 14 ЦПК України суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки-повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Інші, окрім перелічених у частині шостій статті 14 ЦПК України, особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої, шостої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України).
За вимогами частини одинадцятої статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Із матеріалів справи вбачається, що ухвала Київського апеляційного суду від 01 серпня 2025 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року разом із копією апеляційної скарги були направлені ОСОБА_1 04 серпня 2025 року на адресу її реєстрації: квартира АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 169); кореспонденція повернулася до суду з поміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 2, а. с. 175).
Судова повістка-повідомлення про призначення справи на 01 жовтня 2025 року, направлена ОСОБА_1 за адресою: квартира АДРЕСА_1 , повернулася до суду з поміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а. с. 179, 187).
Судову повістку-повідомлення про призначення справи на 19 листопада 2025 року було направлено ОСОБА_1 за двома адресами: 1) квартира АДРЕСА_1 ; 2) АДРЕСА_2 (т. 2, а. 181, 182); за першою адресою кореспонденція повернулася до суду з поміткою пошти: «адресат відсутній», за другою - з поміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 2, а. с. 197, 198).
Судову повістку-повідомлення про призначення справи на 08 грудня 2025 року також було направлено ОСОБА_1 за двома адресами: 1) квартира АДРЕСА_1 ; 2) АДРЕСА_2 (т. 2, а. 203, 206); обидві кореспонденції повернулися до суду з поміткою пошти: «адресат відсутній» (т. 2, а. с. 212, 235). 
Згідно з пунктом 3 часини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітку про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Крім того, Київський апеляційний суд згідно з вимогами частини одинадцятої статті 128 ЦПК України викликав ОСОБА_1 для участі в розгляді цієї справи на 08 грудня 2025 року до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (т. 2, а. с. 207).
Зазначене дає підстави для висновку про належне виконання судом апеляційної інстанції вимог статті 128 ЦПК України. Суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про дату, час та місце слухання справи.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд висновує, що доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм цивільного процесуального права не знайшли свого підтвердження.
Щодо розгляду справи по суті
У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У частині першій статті 1 Сімейного кодексу (далі - СК) України визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 СК України).
За вимогами статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.
Відповідно до статі 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю.
Під час вирішення справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частина друга статті 41 СК України).
У постанові від 17 квітня 2019 року в справі № 752/2337/16-ц Верховний Суд зазначив, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило, вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо.
У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.
Розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним (частина перша статті 43 СК України).
Шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 761/11845/19, від 25 листопада 2025 року в справі № 761/4050/22,.
За відсутності належних і допустимих доказів у подружжя реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя самі собою доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу для відповідача було отримання спадкового майна, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності (постанови Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі № 591/1860/16-ц, від 25 лютого 2026 рокув справі № 394/531/23).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Звертаючись до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним позивачка посилалася на те, що її дядько ОСОБА_3 страждав на психічний розлад. Через вади зі здоров`ям не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідачка мала на меті корисливі мотиви щодо заволодіння квартирою, в якій проживав спадкодавець, яка належить до комунальної власності. Уклавши шлюб, зареєструвалася в квартирі дядька.
Висновком судової психіатричної експертизи, проведеної під час розгляду справи, спростовується твердження позивачки, що спадкодавець ОСОБА_3 внаслідок захворювання не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними на час укладання шлюбу. Навпаки, як встановлено з висновку, ОСОБА_3 на момент реєстрації шлюбу 01 жовтня 2022 року не виявляв ознак будь-якого психічного розладу і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т. 2, а. с. 46). 
Суд першої інстанції у судовому засіданні з пояснень сторін та свідків встановив, що з часу переїзду ОСОБА_3 до відповідача в м. Тетіїв у липні 2022 року позивачка до дядька не приїздила, спілкувалася щодо стану його здоров`я переважно із ОСОБА_1 . Свідки сторони відповідачки повідомили, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 існували дружні стосунки, які притаманні родинним. Вони разом поживали до часу смерті ОСОБА_3 , відповідач готувала їжу, піклувалася за ОСОБА_3 , здійснювала догляд.
Доказів того, що реєстрація шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відбулася без їх реального наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя, в матеріалах справи немає.
Апеляційний суд переоцінив надані позивачкою в суд першої інстанції докази і зробив висновок про те, що позивачка довела обставини реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без їх реального наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя.
Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи і застосував норми матеріального та процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
З урахуванням встановлених у справі обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Оскільки суд апеляційної інстанції скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, яке відповідало вимогам закону, Верховний Суд висновує про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновки Верховного Суду про задоволення касаційної скарги, судові витрати, понесені відповідачкою у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на позивача в розмірі 1 717,76 грн (2 684*0,4*200%*0,8).
Представник ОСОБА_1 - адвокат Порхун О. П. у касаційній скарзі просить стягнути з позивачки 7 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції, на підтвердження понесення яких надала суду такі докази:
- ордер про надання правничої допомоги у Верховному Суді;
- договір про надання правової допомоги від 21 лютого 2026 року, укладений зі ОСОБА_1 , у якому підтверджено фіксований розмір винагороди за послуги адвоката Порхун О. П. у розмірі 7 000 грн.
- докази направлення позивачці касаційної скарги з додатками.
Позивачка не скористалися правом на подання заяви щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00 щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Верховний Суд, зважаючи на характер виконаної адвокатом роботи, враховуючи критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин цієї справи, її складності, вважає за необхідне задовольнити клопотання представника відповідачки про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції та стягнути з ОСОБА_2 7 000,00 грн.
Керуючись статтями 389, 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Порхун Олесі Павлівни задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року скасувати, залишити в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 717,76 гривень судового збору за подання касаційної скарги.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, надану в суді касаційної інстанції, в розмірі 7 000,00 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	О. М. Ситнік	
Судді:	В. М. Ігнатенко 	
	С. О. Карпенко 	
	С. Ю. Мартєв 	
	І. М. Фаловська