ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 990/593/25
провадження № 11-39заі26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Кривенди О. В.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.
розглянула в порядку письмового провадження справу № 990/593/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) про визнання протиправними та скасування рішень
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 січня 2026 року (судді Ханова Р. Ф., Бившева Л. І., Олендер І. Я., Хохуляк В. В., Юрченко В. П.) і
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог
1. 18 грудня 2025 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов позов ОСОБА_1 до ВРП в особі Секретаріату ВРП, у якому позивачка просила суд визнати протиправними та скасувати: 
- висновок Секретаріату ВРП від 27 червня 2025 року № 13840/0/9-25, згідно з яким відповідно до довідки про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 виявлено інформацію, що перешкоджає зайняттю ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком;
- довідку про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 , яка претендує на зайняття посади, що передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком від 26 червня 2025 року.
2. Позивачка, цитуючи положення Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798?VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798?VIII), вказувала на те, що саме Секретаріат ВРП проводить спеціальну перевірку та готує висновок про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена ВРП. При цьому висновок про невідповідність кандидата встановленим законодавством вимогам для зайняття посади є безумовною підставою для припинення участі у конкурсі на посаду члена ВРП.
3. У висновку про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена ВРП зазначено, що відповідно до довідки про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 виявлено інформацію, що перешкоджає зайняттю ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком.
4. У зазначених висновку та довідці відображено у розділі 3 «Об`єкти нерухомості» декларацію права власності на земельну ділянку площею 961 кв. м, вартість якої на дату набуття становила 375 200,00 гривень, тоді як відповідно до інформації з ДРРП вартість земельної ділянки згідно з договором купівлі-продажу від 18 серпня 2021 року становить 13 000,00 гривень.
5. Аналізуючи норми Порядку проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, і внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України постановою від 25 березня 2025 року № 171, ОСОБА_1 наголошувала на тому, що в декларації відображено ринкову вартість земельної ділянки, яку і було сплачено за придбання такої ділянки. Щодо розбіжностей між ринковою та договірною вартістю, то їхні причини відображені у письмових поясненнях, наданих Секретаріату ВРП.
6. Натомість пояснення, надані позивачкою, враховані не були, більше того, на думку Секретаріату ВРП, надані позивачкою пояснення та документи підтвердили розбіжність, встановлену Національним агентством з питань запобігання корупції.
7. Позивачка наголошувала на тому, що стосовно кандидата має бути встановлений факт недостовірного декларування, а не наявність розбіжностей, оскільки вказані поняття не є тотожними.
8. Також ОСОБА_1 вказувала на те, що за тотожних фактичних обставин під час попередньої спеціальної перевірки у межах конкурсу на посаду члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ВРП визнала позивачку такою, що відповідає вимогам для зайняття посади, яка передбачає відповідальне або особливо відповідальне становище. Протилежний висновок Секретаріату ВРП, зроблений у межах іншого конкурсу, є непослідовним та таким, що суперечить принципу правової визначеності.
9. Додатково ОСОБА_1 наголошувала на тому, що Секретаріат ВРП порушив право позивачки на своєчасне ознайомлення з результатами спеціальної перевірки та подання зауважень на довідку про результати спеціальної перевірки з урахуванням строків проведення конкурсу, а також перевищив встановлений строк їх розгляду.
10. У додаткових поясненнях позивачка обґрунтовувала можливість розгляду цієї справи у Верховному Суді як суді першої інстанції та наводила доводи щодо своєчасності звернення до суду із цим адміністративним позовом.
Рух адміністративного позову та короткий зміст ухвали суду першої інстанції
11. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 22 грудня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишив без руху та запропонував позивачці подати до суду обґрунтовану заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом та докази на підтвердження поважності причин пропуску такого строку. Також позивачці необхідно було надати копію висновку Секретаріату ВРП від 27 червня 2025 року № 13840/0/9-25, який оскаржується у цій справі.
12. 24 грудня 2025 року до cуду першої інстанції надійшло клопотання позивачки про усунення недоліків адміністративного позову, в якому вона обґрунтовувала поважність пропуску строку звернення до суду із цим позовом. ОСОБА_1 також просила витребувати у ВРП копію висновку Секретаріату ВРП від 27 червня 2025 року № 13840/0/9-25, який оскаржується у цій справі.
13. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 26 грудня 2025 року відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ВРП в особі Секретаріату ВРП про визнання протиправним та скасування рішень в частині оскарження довідки про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 , яка претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком від 26 червня 2025 року.
14. Водночас цією ухвалою відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ВРП в особі Секретаріату ВРП про визнання протиправним та скасування рішень в частині оскарження висновку Секретаріату ВРП від 27 червня 2025 року № 13840/0/9-25. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін на 13 січня 2026 року.
15. Додатково цією ухвалою суд витребував у ВРП висновок Секретаріату ВРП від 27 червня 2025 року № 13840/0/9-25.
16. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 13 січня 2026 року провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ВРП в особі Секретаріату ВРП про визнання протиправним та скасування рішень - закрив, оскільки дійшов висновку, що ця справа не належить до юрисдикції адміністративних судів.
17. Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що за своїм змістом та функціональним призначенням висновок Секретаріату ВРП є службовим документом інформаційно-аналітичного характеру, який відображає результати спеціальної перевірки та використовується у подальшій процедурі оцінювання кандидата. Такий документ не містить самостійного владного волевиявлення, не адресований безпосередньо кандидату як обов`язковий до виконання припис і не спрямований на остаточне врегулювання правовідносин між кандидатом та суб`єктом владних повноважень.
18. Суд звернув увагу, що складення зазначеного висновку саме по собі не зумовлює виникнення, зміну чи припинення прав або обов`язків позивачки, не позбавляє її можливості реалізовувати свої права та не створює для неї самостійних юридичних наслідків. Його правове значення полягає виключно у процедурному забезпеченні діяльності іншого суб`єкта владних повноважень, який у межах своєї компетенції здійснює подальші дії.
19. Зважаючи на це, суд першої інстанції виснував, що висновок Секретаріату ВРП від 27 червня 2025 року № 13840/0/9-25 (як зазначено в рішенні Етичної ради від 11 серпня 2025 року № 53) про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена ВРП ОСОБА_1 не відповідає ознакам індивідуального акта суб`єкта владних повноважень, який може бути предметом судового контролю, оскільки не має регулятивного характеру та не спрямований на безпосереднє вирішення питання щодо встановлення, зміни або припинення прав чи обов`язків конкретної особи.
20. З огляду на викладене вище цей суд дійшов висновку, що заявлені у зазначеній справі позовні вимоги не стосуються публічно-правового спору у розумінні статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а зводяться до перевірки правомірності внутрішньопроцедурних дій та документів, які не є рішеннями суб`єкта владних повноважень і не підлягають оскарженню в адміністративному суді. Суд також зазначив, що ця справа не підлягає розгляду жодним судом, тому Верховний Суд не має можливості й, відповідно, не роз`яснює позивачці, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
Обставини справи
21.  ОСОБА_1 висловила свій намір бути обраною членом ВРП з`їздом суддів України, у зв`язку із чим 23 квітня 2025 року вона надіслала на адресу Секретаріату ВРП документи, перелік яких визначений статтею 8 Закону № 1798?VIII.
22. Етична рада рішенням від 11 серпня 2025 року № 53 відмовила ОСОБА_1 у допуску до співбесіди на посаду члена ВРП від з`їзду суддів України.
23. В основу вказаного рішення покладено висновок Секретаріату ВРП від 27 червня 2025 року № 13840/0/9-25 (як зазначено у рішенні Етичної ради від 11 серпня 2025 року № 53), який, як установлено в судовому засіданні, у рішенні Етичної ради ідентифіковано за реквізитами супровідного листа та в якому зазначено, що згідно з довідкою про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 виявлено інформацію, що перешкоджає зайняттю нею посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, чи посади з підвищеним корупційним ризиком.
24. Підставою для складення довідки про результати спеціальної перевірки слугувала інформація, отримана від відповідних органів в процесі проведення спеціальної перевірки відповідно до Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон № 1700-VII) стосовно ОСОБА_1 як кандидатки на посаду члена ВРП.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
25. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 висловлює незгоду з оскаржуваною ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, вважаючи висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи, а ухвалу - такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а отже, такою, що підлягає скасуванню.
26. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що висновок Секретаріату ВРП є виключно службовим документом інформаційно-аналітичного характеру, який відображає результати спеціальної перевірки та використовується у подальшій процедурі оцінювання кандидата, оскільки саме такий висновок є безумовною підставою для припинення участі у конкурсі на посаду члена ВРП, містить чітку вказівку щодо застосування норм матеріального права та призвів до конкретних правових наслідків, що порушили права позивачки (щодо безпідставного припинення її участі у конкурсі). Це, на її думку, також спростовує твердження суду першої інстанції про те, що складання такого висновку не зумовлює виникнення, зміну та припинення прав або обов`язків позивачки, не позбавляє її можливості реалізувати свої права та не створює для неї самостійних юридичних наслідків.
27. Наголошує на тому, що Етична рада за наявності відповідного висновку оцінювання не проводить та у спірних правовідносинах не є суб`єктом владних повноважень.
28. Не погоджується позивачка і з твердженням суду першої інстанції про те, що Секретаріат ВРП наділений повноваженнями лише щодо організаційного забезпечення проведення спеціальної перевірки кандидатів на посаду членів ВРП, оскільки підготовлений ним висновок виходить за межі повноважень щодо збирання, узагальнення та аналізу відомостей щодо кандидата, бо він фактично надав власну оцінку інформації, що була отримана в результаті спеціальної перевірки.
29. На думку позивачки, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що оскаржуваний нею висновок Секретаріату ВРП не відповідає ознакам індивідуального акта суб`єкта владних повноважень, який може бути предметом судового контролю, позаяк він (висновок) безпосередньо стосується прав або інтересів позивачки, а відповідач, реалізуючи у спірних правовідносинах покладені на нього згідно із законом повноваження, застосовував надану йому владу щодо складання висновку стосовно позивачки, довільно інтерпретуючи зібрану інформацію, вплинувши таким чином на розвиток правовідносин - припинення позивачкою участі в конкурсі. Отже, з її погляду, спірні правовідносини підпадають під визначення публічно-правового спору, наведеного у пункті 2 частини першої статті 4 КАС України, а висновок відповідача - індивідуального акта, про який йдеться у пункті 19 частини першої статті 4 КАС України.
30. З покликанням на положення Конституції України, статтю 6 Конвенції про захист прав та людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) позивачка доводить, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду оскаржуваною ухвалою обмежив їй доступ до суду, порушив право на справедливий судовий захист.
Позиція відповідача
31. У відзиві на апеляційну скаргу ВРП просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
32. ВРП зазначає, що попри підготовку Секретаріатом ВРП висновку про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена ВРП прийняття кінцевого рішення про допуск або відмову в допуску кандидатів на посаду члена ВРП до співбесіди належить до повноважень Етичної ради.
33. ВРП вважає обґрунтованою та підтримує позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладену в ухвалі від 26 грудня 2025 року про відкриття провадження у справі № 990/593/25, що рішення Етичної ради, яким відмовлено у допуску до співбесіди на посаду члена ВРП ОСОБА_1 , є тим рішенням, яке створює правові наслідки для кандидата на посаду члена ВРП, тому оскарження рішення Етичної ради про відмову в допуску до співбесіди на посаду члена ВРП кандидатці ОСОБА_1 від 11 серпня 2025 року було б належним способом захисту прав позивачки.
34. Серед іншого, звертає увагу відповідач і на те, що Рада як колегіальний орган не приймала будь-яких рішень відносно позивачки, в тому числі і висновків.
35. Погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до Закону № 1700-VII та Закону № 1798?VIII Секретаріат ВРП наділений повноваженнями щодо організаційного забезпечення проведення спеціальної перевірки кандидатів на посади членів ВРП. Реалізація таких повноважень полягає у збиранні, узагальненні та аналізі відомостей, передбачених законом, з подальшим оформленням результатів у вигляді відповідного висновку. За своїм змістом та функціональним призначенням висновок Секретаріату ВРП є службовим документом інформаційно-аналітичного характеру, який відображає результати спеціальної перевірки та використовується у подальшій процедурі оцінювання кандидата. Такий документ не містить самостійного владного волевиявлення, не адресований безпосередньо кандидату як обов`язковий до виконання припис і не спрямований на остаточне врегулювання правовідносин між кандидатом та суб`єктом владних повноважень.
Рух апеляційної скарги
36. Велика Палата Верховного Суду (далі - Велика Палата) ухвалою від 22 січня 2026 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 19 березня 2026 року призначила цю справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи на 30 квітня 2026 року.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ 
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
37. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, зваживши на аргументи відзиву відповідача, Велика Палата вважає за необхідне зазначити таке.
38. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
39. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
40. Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
41. У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19?рп/2011 стосовно тлумачення частини другої статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, ухвалювати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень ухвалив рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
42. Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
43. Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
44. За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття охоронюваний законом інтерес, що міститься у законах України, згідно з пунктом 3.6 мотивувальної частини цього Рішення означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
45. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України, конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має стосуватися суб`єктивних прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
46. Предметом цього адміністративного спору є висновок Секретаріату ВРП від 27 червня 2025 року № 13840/0/9-25, який, як встановив суд першої інстанції, у рішенні Етичної ради від 11 серпня 2025 року № 53 ідентифіковано за реквізитами супровідного листа, в якому зазначено про виявлення інформації, що перешкоджає зайняттю ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком.
47. Переглядаючи рішення суду першої інстанції, Велика Палата має дати відповідь на питання щодо правової природи цього висновку та чи порушує він права й законні інтереси позивачки.
48. Як убачається з матеріалів справи, позивачка висловила свій намір бути обраною членом ВРП з`їздом суддів України.
49. Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1700-VII стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, а також посад з підвищеним корупційним ризиком, перелік яких затверджується Національним агентством, проводиться спеціальна перевірка, у тому числі щодо відомостей, поданих особисто.
50. Частиною другою цієї статті визначено, що стосовно кандидатів на посади члена ВРП, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, обрання яких здійснюється з`їздом суддів України, з`їздом адвокатів України, всеукраїнською конференцією прокурорів, з`їздом представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ, організація проведення спеціальної перевірки покладається на Секретаріат ВРП, секретаріат Вищої кваліфікаційної комісії суддів України відповідно.
51. Відповідно до примітки цієї статті посада члена ВРП належить до посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища.
52. Частиною другою статті 58 Закону № 1700-VII визначено, що рішення про призначення (обрання) або про відмову у призначенні (обранні) на посаду, пов`язану із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, приймається після проведення спеціальної перевірки.
53. У разі встановлення за результатами спеціальної перевірки відомостей про претендента на посаду, які не відповідають встановленим законодавством вимогам для зайняття посади, посадова особа (орган), яка (який) здійснює призначення (обрання) на цю посаду, відмовляє претенденту у призначенні (обранні) на посаду.
54. Особа, щодо якої за результатами спеціальної перевірки встановлено обставини, які є підставою для відмови у призначенні (обранні) на посаду, вважається такою, що не пройшла спеціальну перевірку.
55. Рішення про відмову у призначенні (обранні) на посаду за результатами спеціальної перевірки може бути оскаржено до суду.
56. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що орган, на посаду в якому претендує особа, на підставі одержаної інформації готує довідку про результати спеціальної перевірки за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
57. Суд встановив, а позивачка своєю чергою не заперечує факт, що у зв`язку з тим, що вона виявила бажання взяти участь у конкурсі на зайняття посади члена ВРП, стосовно неї проведено спеціальну перевірку відповідно до Закону № 1700?VII.
58. За результатами такої перевірки складено довідку про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 , яка претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком від 26 червня 2025 року, відповідно до якої виявлені відомості, які не відповідають встановленим законодавством вимогам для зайняття ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком.
59. У подальшому Секретаріат ВРП склав висновок про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена ВРП ОСОБА_1 (який у рішенні Етичної ради від 11 серпня 2025 року № 53 ідентифіковано за реквізитами супровідного листа від 27 червня 2025 року за № 13840/0/9-25), в якому зазначено про виявлення інформації, що перешкоджає зайняттю ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком.
60. Згідно із частиною сьомою статті 9 Закону № 1798?VIII Секретаріат ВРП забезпечує проведення спеціальної перевірки стосовно кандидатів на посади членів ВРП відповідно до Закону № 1700-VII. Секретаріат ВРП передає Етичній раді висновок про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена ВРП, а також висновок про відповідність кандидата та його документів вимогам, встановленим цим Законом.
61. Отримавши висновок про результати спеціальної перевірки стосовно ОСОБА_1 , Етична рада ухвалила рішення про відмову в допуску до співбесіди на посаду члена ВРП кандидатці ОСОБА_1 .
62. Відповідно до Закону № 1700-VII та Закону № 1798?VIII Секретаріат ВРП наділений повноваженнями щодо організаційного забезпечення проведення спеціальної перевірки кандидатів на посади членів ВРП. Реалізація таких повноважень полягає у збиранні, узагальненні та аналізі відомостей, передбачених законом, з подальшим оформленням результатів у вигляді відповідного висновку.
63. Як убачається з доводів позовної заяви та апеляційної скарги, позивачка фактично пов`язує порушення своїх прав зі складенням Секретаріатом ВРП висновку про результати спеціальної перевірки кандидата на посаду члена ВРП. Суд першої інстанції слушно зауважив, що для визначення можливості судового розгляду таких вимог вирішальним є з`ясування правової природи зазначеного висновку та його здатності впливати на обсяг прав чи законних інтересів особи.
64. У контексті наведеного Велика Палата вважає правильним висновок суду першої інстанції, що за своїм змістом та функціональним призначенням висновок Секретаріату ВРП є службовим документом інформаційно-аналітичного характеру, який відображає результати спеціальної перевірки та використовується у подальшій процедурі оцінювання кандидата. Такий документ не містить самостійного владного волевиявлення, не адресований безпосередньо кандидату як обов`язковий до виконання припис і не спрямований на остаточне врегулювання правовідносин між кандидатом та суб`єктом владних повноважень.
65. Варто погодитися із зауваженням суду першої інстанції, що складення зазначеного висновку саме по собі не зумовлює виникнення, зміну чи припинення прав або обов`язків позивачки, не позбавляє її можливості реалізовувати свої права та не створює для неї самостійних юридичних наслідків. Його правове значення полягає виключно у процедурному забезпеченні діяльності іншого суб`єкта владних повноважень, який у межах своєї компетенції здійснює подальші дії.
66. Велика Палата вважає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, слушно вказав, що такий висновок не відповідає ознакам індивідуального акта суб`єкта владних повноважень, який може бути предметом судового контролю, оскільки не має регулятивного характеру та не спрямований на безпосереднє вирішення питання щодо встановлення, зміни або припинення прав чи обов`язків конкретної особи.
67. Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на тому, що право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, не є абстрактним та реалізується за умови наявності реального, а не уявного порушення суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу. Оскарження ж документів підготовчого або допоміжного характеру, які не мають самостійного правового значення, не може вважатися належним способом захисту такого права чи інтересу.
68. Таким чином, заявлені у цій справі позовні вимоги не стосуються публічно-правового спору в розумінні статті 19 КАС України, а зводяться до перевірки правомірності внутрішньопроцедурних дій та документів, які не є рішеннями суб`єкта владних повноважень і не підлягають оскарженню в адміністративному суді.
69. Не зайвим буде нагадати висновок Великої Палати, викладений у постанові від 20 березня 2025 року у справі № 990/111/23, за яким остаточні рішення, які створюють правові наслідки для кандидатів на посаду членів ВРП, ухвалюються саме за результатами голосування з`їзду суддів України, з`їзду адвокатів України, всеукраїнської конференції прокурорів, з`їзду представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ, Верховної Ради України (щодо обрання членів ВРП), а також Президентом України (щодо їх призначення) - суб`єктами обрання (призначення) членів ВРП згідно зі статтею 131 Конституції України. Відповідно таке рішення суб`єкта обрання чи призначення на посаду члена ВРП має правове значення винятково для особи, щодо якої воно постановлене, і може бути оскаржене в судовому порядку лише такою особою.
70. Велика Палата вважає, що в межах доводів і міркувань, наведених в апеляційній скарзі, та в контексті встановлених у справі обставин і зумовленого ними нормативного (правничого) регулювання суд першої інстанції правильно встановив зміст та суть заявлених до судового захисту стверджуваних порушень прав та інтересів позивачки суб`єктом владних повноважень під час розгляду її звернення, надав обґрунтовані відповіді на доводи позовної заяви й ухвалив правильне рішення, відтак підстав для втручання у таке рішення немає.
71. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 239 КАС України).
72. Суд першої інстанції правильно виснував, що позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, та, правильно застосувавши норму пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, закрив провадження у справі.
73. Суд не порушив норму частини першої статті 239 КАС України, роз`яснивши позивачці в ухвалі про закриття провадження у справі, що її позовні вимоги не підлягають розгляду судом. Це відповідає сутності юридичного спору як спору про право.
74. Частиною другою статті 124 Конституції України установлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
75. У контексті цих конституційних норм поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають не лише під юрисдикцію адміністративних судів, а й узагалі не підлягають судовому розгляду.
76. Наведені позивачкою в апеляційній скарзі доводи, що спір, за вирішенням якого вона звернулась до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, віднесений до юрисдикції адміністративного суду, Велика Палата відхиляє з викладених вище мотивів.
77. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновку суду першої інстанції та не дають підстав для оцінки ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 січня 2026 року як незаконної та необґрунтованої.
78. Стосовно доводу в апеляційній скарзі щодо обмеження позивачки в доступі до суду внаслідок закриття провадження у справі Велика Палата зауважує, що ЄСПЛ у пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» зазначив, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
79. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
80. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
81. Згідно з положеннями статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
82. Оскільки суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про закриття провадження в адміністративній справі, правильно застосував норми процесуального права, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду від 13 січня 2026 року - без змін.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 січня 2026 року у справі № 990/593/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними та скасування рішень залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач О. В. Кривенда 
Судді:  О. О. Банасько К. М. Пільков
О. В. Білоконь С. О. Погрібний
О. Л. Булейко Н. С. Стефанів
І. А. Воробйова Т. Г. Стрелець
О. А. Губська О. В. Ступак
А. А. Ємець І. В. Ткач
В. В. Король О. С. Ткачук
М. В. Мазур В. Ю. Уркевич
Н. М. Мартинюк