ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4499/18  Номер провадження 22-ц/814/3108/26	Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів Бутенко С.Б., Панченка О.О., при секретарі судового засідання: Буйновій О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2026 року за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Київського ВДВС у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про накладення арешту, стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_2 ,
В С Т А Н О В И В :
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця, в якій просив скасувати арешт майна ОСОБА_1 , який накладений на підставі постанови Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління МЮ від 03.11.2020 в рамках ВП 57333892.
В обгрунтування скарги вказував, що на виконанні державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження номер 57333892 з примусового виконання рішення Київського районного суду м. Полтави в справі № 552/4499/18 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку до повноліття.
Зазначав, що постановою державного виконавця від 03.11.2020 накладено решт на все майно боржника, станом на 23.10.2025 заборгованість по виконавчому провадженні № 57333892 відсутня, але у знятті арешту відмовлено.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2026 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про накладення арешту відмовлено.
З вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій прохає ухвалу районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про зняття арешту з майна, який накладено на підставі постанови Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
В обґрунтуваннях доводів апеляційної скарги вказує, що постановою державного виконавця 03.11.2020 року було накладено арешт на все його майно. Разом з тим, станом на час розгляду справи заборгованість по виконавчому провадженню відсутня, а тому вважає, що слід зняти арешт. Він офіційно працює, а тому аліменти можуть стягуватися по місцю роботи. 
Окрім того вказує, що накладений арешт є таким, що не відповідає принципу пропорційності та справедливої рівноваги між застосованим заходом примусового виконання та обмеженням права власності. Вважає, що наявні підстави для зняття арешту.
Відзив на адресу Полтавського апеляційного суду не надходив.
Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи був присутній заявник, інші особи, які брали участі в справі, будучи належним чином та завчасно повідомленими про час і місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Районним судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що Київським районним судом м. Полтави 30.08.2018 в справі № 552/4499/18 видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх виді заробітку, до повноліття, починаючи з 08.08.2018.
Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Клюшника Євгенія Миколайовича від 03.11.2020 при примусовому виконанні судового наказу, виданого Київським районним судом м. Полтави в справі № 552/4499/18, що виданий 21.09.2018, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні скарги боржника, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано суду доказів, які б підтверджували обґрунтованість доводів скарги та вказували б на наявність підстав для скасування арешту.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком районного суду з огляду на наступне.
У статті 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. Ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження визначено як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
Частиною четвертою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Порядок вчинення виконавчих дій приватним виконавцем регламентований Законом України «Про виконавче провадження».
сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання (частина перша статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»).
Частиною четвертою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з частиною першою статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Відповідно до ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» стягнення аліментів належить до періодичних платежів і провадиться із заробітної плати чи інших доходів боржника. За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Згідно ст.10 ЗУ «Про виконавче провадження»: заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до положень ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 з березня 2026 року офіційно працевлаштований та працює прибиральником за строковим договором до 24.03.2027 року в Полтавському навчально-виховному комплексі №16. Станом на 29.06. 2026 року у останнього відсутня заборгованості зі сплати аліментів, та мається навіть переплата на один місяць. До закінчення періоду стягнення аліментів залишається п`ять місяців. ОСОБА_1 має проблеми зі здоров`ям та потребує лікування. 
Згідно з ч.5ст.13 ЗУ «Про виконавче провадження» постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених ч.4ст.59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.
Частинами четвертою, п`ятоюст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є в тому числі, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Із аналізу наведеної норми ЗУ «Про виконавче провадження» слідує, що підставою для зняття державним виконавцем раніше накладеного арешту на майно боржника є, зокрема, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.
За змістом цієї норми таке забезпечення виконання рішення, яким передбачено стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів, має бути реальним, а не декларативним.
Відповідно до зібраних по справі доказів, заявник не має заборгованості зі сплати аліментів, є офіційно працевлаштованим, з моменту накладення арешту пройшов тривалий час і боржник вживає заходів до виконання рішення суду. 
Беручи до уваги, викладене вище, те що державним виконавцем та стягувачем не спростовано доводів заявника, та не надано до суду доводів про наявність підстав для продовження дії заходу звернення стягнення на майно у вигляді арешту, колегія суддів вважає, що вжитті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення суду у вигляді арешту, втратили свою необхідність, є надмірним тягарем для боржника, а тому вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Згідно ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відмовляючи у задоволенні скарги районний допустив неповноту дослідження обставин справи, внаслідок чого прийшов до передчасних та не обґрунтованих висновків, а тому рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення по суту 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2026 року - скасувати.
Постановити нове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Київського ВДВС у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про накладення арешту – задовольнити.
Постанову державного виконавця ВДВС у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Клюшника Євгенія Миколайовича від 03.11.2020 року по ВП №57333892 про арешт майна боржника – скасувати. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 03 липня 2026 року.

Головуючий суддя : __________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ С.Б. Бутенко _________________ О.О. Панченко