Номер провадження 1-кп/754/356/26
Справа№754/15431/24
Вирок 
Іменем України

09 червня 2026 року 

Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції кримінальне провадження №12024100030002430 від 21.09.2024 року стосовно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполя, українця, громадянина України, із незакінченою середньо освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
-29.02.2024 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 (один) рік;
-05.11.2025 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч.2 ст. 309 України до покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі, на підставі ч.1 ст. 71, ст. 72 КК України за сукупністю вироків остаточно призначено покарання у виді 1 (одного) року 1(одного) місяця позбавлення волі, -
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України, 
за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 , 
сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 ,
ВСТАНОВИВ:
І. ФОРМУЛЮВАННЯ ОБВИНУВАЧЕННЯ, ВИЗНАНОГО СУДОМ ДОВЕДЕНИМ (місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінальних правопорушень, форма вини і мотиви кримінальних правопорушень)
ОСОБА_3 , будучи раніше судимим 29.02.2024 року Деснянським районним судом міста Києва за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 (один) рік, на шлях виправлення та перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив та будучи особою, яка протягом року після засудження за ч. ст. 309 КК України, вчинив аналогічне кримінальне правопорушення за наступних обставин.
Так, ОСОБА_3 20.09.2024 року, за адресою: м. Київ, пр. Червоної Калини, 8-В, знайшов на ґрунтовому покритті-1 (один) поліетиленовий зіп-пакет із особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонений- PVP, загальною масою 0,210 г, після чого у нього виник умисел на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту.
Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_3 підняв раніше виявлений ним -1 (один) поліетиленовий зіп-пакет із особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонений- PVP, загальною масою 0,210 г, тим самим незаконно придбав психотропну речовину, обіг якої заборонений, яку в подальшому ОСОБА_3 поклав до лівої кишені куртки, в яку він був одягнутий, тим самим почав незаконно зберігати вищевказану психотропну речовину при собі без мети збуту, яку в подальшому переніс за адресою: м. Київ, пр. Червоної Калини, 8-В, де 20.09.2024, приблизно о 17 год. 00 хв. був зупинений працівникам поліції.
В подальшому, 20.09.2024 в ході проведення огляду місця події ОСОБА_3 добровільно надав працівникам поліції із лівої кишені куртки, в яку він був одягнутий-1 (один) поліетиленовий зіп-пакет із особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонений- PVP, загальною масою 0,210 г, яку ОСОБА_3 незаконно придбав та зберігав без мети збуту.
Протиправні дії  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кваліфікуються як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за цією статтею, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 309 КК України.

ІІ. СТАТТІ (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Згідно з ч.2 ст.309 КК України кримінально-караним діянням є, зокрема, незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, вчинені особою протягом року після засудження за аналогічні дії.
Так, об`єктивна сторона зазначеного кримінального правопорушення полягає, зокрема, у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини.
Відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 26 квітня 2002 року "Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів"(зі змінами та доповненнями згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №16, далі - Постанова) регламентовано, що незаконним придбанням наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів необхідно вважати їх купівлю, обмін на інші товари або речі, прийняття як плати за виконану роботу чи надані послуги, позики, подарунка або сплати боргу, привласнення знайденого. Під незаконним зберіганням потрібно розуміти будь-які умисні дії, пов`язані з фактичним незаконним перебуванням наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів чи прекурсорів у володінні винної особи (вона може тримати їх при собі, у будь-якому приміщенні, сховищі або в іншому місці). Відповідальність за незаконне зберігання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів настає незалежно від його тривалості. Злочини, передбачені статями 307, 309 або 311 КК, визнаються закінченими з моменту вчинення однієї із зазначених у диспозиціях цих статей альтернативних дій.
Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом та обов`язково відсутністю мети збуту наркотичних засобів чи речовин. Іншими словами, мета зазначених вище дій може бути будь-якою, за виключенням збуту (наприклад, особисте споживання наркотичних засобів чи речовин).
Суб`єкт - загальний - особа, яка досягла 16-річного віку.
PVP, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року № 770 «Про затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів» «Список № 2 Особливо небезпечні психотропні речовини, обіг яких заборонено» в «Таблиці І» є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено.
Згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.08.2000 № 188 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу» встановлено, що до 0,15 г PVP є невеликим розміром, від 1,5 до 15,0 г - великим розміром, 15,0 і більше - особливо великим розміром. 
Отже, кримінальна відповідальність за придбання та зберігання особливо небезпечної психотропної речовини - PVP, у невеликих розмірах настає у тому разі, коли таке придбання та зберігання перевищує вагу зазначеної в таблиці граничної величини, а саме: 0,15 г.

Суд дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України, та кваліфікує його дії, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за цією статтею.
ІІІ. ДОКАЗИ НА ПІДТВЕРДЖЕННЯ ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винним, щиро розкаявся і підтвердив вищеописані встановлені судом обставини справи. Повідомив суду, що на даний час повністю усвідомив згубність своєї попередньої поведінки, зробив висновки і більше не вживає психотропні речовини. Обвинувачений просив суворо його не карати, повідомив, що має намір захищати Батьківщину і готується вступити на військову службу до Збройних Сил України. Показання обвинуваченого є логічними і послідовними та не залишають суду «розумного сумніву» щодо їх правдивості та відповідності встановленим обставинам кримінального провадження.
Суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно всіх обставин справи, які ніким не оспорюються, проти цього не заперечують учасники судового розгляду. Обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, учасникам судового розгляду роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У своїх рішеннях "Ірландія проти Сполученого Королівства" від 18 січня 1978 року, "Коробов проти України" від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, з точки зору належності та допустимості, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження, та його дії вірно кваліфіковано за ч.2 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за цією статтею.
ІV. ПОКАРАННЯ
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Так, санкцією ч.2 ст. 309 КК України передбачено покарання у виді штрафу від двох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк до трьох років.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України, є нетяжким злочином.
У відповідності до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Суд враховує, що юридична відповідальність особи, відповідно до ч.2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.
Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).
В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].
Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).
Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.
Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає - щире каяття, яке полягає, зокрема, у визнанні обставин, регламентованих п.1 ч.1 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.
Верховний Суду у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі №559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18) вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).
Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки, має намір вступити до ЗСУ з метою захисту України.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Відповідно до даних про особу обвинуваченого: ОСОБА_3 не працює, не одружений; раніше судимий - останній раз 05.11.2025 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч.2 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 1 року 1 місяця позбавлення волі, яке наразі відбуває у ДУ «Первомайська виправна колонія (№117)»; на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно.
Вирішуючи питання про вид покарання  ОСОБА_3 , суд бере до уваги те, що санкція ч.2 ст. 309 КК України передбачає альтернативні види покарання, а більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Отже, виходячи із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд доходить висновку про неможливість призначення обвинуваченому  ОСОБА_3  покарання у виді штрафу, оскільки обвинувачений офіційно не працює, а суд не володіє відомостями про наявність у нього майна чи заощаджень. 
Обираючи покарання ОСОБА_3 за ч.2 ст. 309 КК України, суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік - в межах встановлених у санкції відповідної статті особливої частини КК України.

Судом також враховано, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, за яке засуджується цим вироком, до постановлення вироку Дніпровським районним судом м. Києва від 05.11.2025 року за ч.2 ст. 309 КК України, яким йому із застосуванням ст.71,72 КК України призначено покарання у вигляді 1 року 1 місяця позбавлення волі, яке засудженим частково відбуте, тому, відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, суд визначає остаточне покарання шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 05.11.2025, остаточно призначивши покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців. При цьому в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, суд зараховує покарання, відбуте частково за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 05.11.2025.

Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, адже втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).
На переконання суду, виправлення ОСОБА_3 неможливе без ізоляції від суспільства, а призначення будь-якого іншого виду покарання не сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 50 КК України, та не відповідатиме засадам, регламентованим ст. 65 цього кодексу.

V. МОТИВИ УХВАЛЕННЯ ІНШИХ РІШЕНЬ
Відповідно до ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Питання з речовими доказами суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.
Витрати на залучення експерта в кримінальному провадженні (висновок судової експертизи матеріалів, речовин та виробів №СЕ-19/111-24/54884-НЗПРАП від 27.09.2024), у розмірі 3183,60 гривень на підставі ч. 2 ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого.
Заходи забезпечення в кримінальному провадженні не застосовувались.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 309 КК України і призначити йому покарання у виді 1 /одного/ року позбавлення волі.
На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань за цим вироком та за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 05.11.2025 остаточно призначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 /один/ рік і 6 /шість/ місяців.
Початок строку відбування покарання  ОСОБА_3 рахувати з дня постановлення вироку - з 09.06.2026.
Зарахувати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у строк відбування покарання за цим вироком частково відбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 05.11.2025 з 16.10.2025 по день ухвалення вироку у даному кримінальному провадженні.
Речові докази: порошкоподібну речовину білого кольору, в якій згідно з висновком експерта Київського НДЕКЦ МВС України №СЕ-19/111-24/54884-НЗПРАП від 27.09.2024 виявлено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонений- PVP загальною масою 0,210 г, що знаходиться в камері зберігання речових доказів Деснянського УП ГУНП у м. Києві, квитанція №006631 - знищити.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь держави 3183 гривні (три тисячі сто вісімдесят три) гривні, 60 копійок витрат на залучення експертів. 
Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.

Суддя: ОСОБА_5