ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2026 м. Дніпро Справа № 904/62/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Левшиної Г.В., Віннікова С.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 (суддя Перова О.В.) у справі № 904/62/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Опттехторг" м. Хмельницький
до Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль", Дніпропетровська область, м. Кам`янське
про стягнення штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Опттехторг» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» про стягнення пені у розмірі 108 261, 67 грн, трьох відсотків річних у розмірі 20 953,87 грн та інфляційних втрат у розмірі 25 813, 99 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки № 96/25 від 09.05.2025 в частині своєчасної оплати поставленого товару.
Позивач зазначав, що на виконання умов договору ним було поставлено відповідачу товар, який останній прийняв без зауважень, однак оплату отриманого товару здійснив з порушенням передбачених договором строків, у зв`язку з чим позивачем на підставі пункту 7.4 договору та положень статті 625 Цивільного кодексу України нараховано пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати.
У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 108 261, 67 грн, три відсотки річних у розмірі 20 953, 87 грн, інфляційні втрати у розмірі 25 813, 99 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/62/26 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Опттехторг» задоволено повністю. 
Суд першої інстанції стягнув з Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Опттехторг» пеню у розмірі 108 261, 67 грн, три відсотки річних у розмірі 20 953, 87 грн, інфляційні втрати у розмірі 25 813, 99 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 662, 40 грн. 
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що між сторонами існували договірні правовідносини, пов`язані з поставкою товару за договором поставки № 96/25 від 09.05.2025, при цьому позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання щодо поставки товару, а відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання щодо його оплати. 
Дослідивши подані сторонами докази та здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених до стягнення сум пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання грошового зобов`язання.
Розглянувши доводи відповідача щодо необхідності зменшення розміру заявлених до стягнення сум, суд першої інстанції не встановив наявності виключних обставин, які б могли бути підставою для зменшення відповідальності відповідача. При цьому місцевий господарський суд врахував, що наведені відповідачем обставини щодо складного фінансового становища підприємства, дії воєнного стану, зниження рівня розрахунків споживачів, запровадження режиму неповного робочого тижня та інші обставини не спростовують факту порушення грошового зобов`язання та самі по собі не є підставою для звільнення від відповідальності чи її зменшення.
За результатами розгляду справи місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі та поклав на відповідача витрати зі сплати судового збору. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/62/26, Акціонерне товариство «Дніпровська теплоелектроцентраль» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Опттехторг» у повному обсязі. 
Апелянт вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а також із порушенням принципів всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів у справі. 
На думку скаржника, суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, які, за твердженням відповідача, істотно вплинули на можливість своєчасного виконання ним грошових зобов`язань за договором поставки, а також не врахував наявність підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Дніпровська теплоелектроцентраль» зазначає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/62/26 є незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції допустив однобокий розгляд справи та не забезпечив всебічного, повного й об`єктивного дослідження всіх обставин, на які посилався відповідач у своїх запереченнях проти позову.
При цьому АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» не заперечує сам факт прострочення виконання грошових зобов`язань за договором поставки № 96/25 від 09.05.2025, однак наголошує, що таке прострочення було зумовлене сукупністю об`єктивних та незалежних від волі підприємства обставин, які істотно вплинули на його фінансово-господарську діяльність.
Скаржник зазначає, що джерелом надходження коштів АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» є оплата споживачами послуг з теплопостачання, рівень якої в умовах воєнного стану є вкрай незадовільним. На думку скаржника, саме неналежний рівень розрахунків споживачів, у поєднанні із загальним погіршенням економічної ситуації в державі, ускладнив можливість своєчасного виконання відповідачем грошових зобов`язань перед позивачем.
Окремо апелянт звертає увагу на те, що в умовах істотного погіршення фінансово-економічного стану підприємства, спричиненого воєнним станом, зниженням рівня розрахунків споживачів та дією мораторію на підвищення тарифів, АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» було змушене вживати антикризові управлінські заходи, спрямовані на збереження платоспроможності підприємства та забезпечення безперервного виконання покладених на нього спеціальних обов`язків у сфері теплопостачання.
Зокрема, як зазначає скаржник, на підприємстві було запроваджено режим неповного робочого тижня відповідно до наказу № 50 від 04.02.2025 на період з 01.04.2025 по 30.09.2025. Апелянт вважає, що така обставина підтверджує об`єктивну складність фінансового становища підприємства та вимушений характер заходів, які здійснювалися для оптимізації витрат.
Крім того, АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» посилається на те, що підприємство зазнало значних негативних наслідків у зв`язку з масштабною хакерською атакою 10.09.2025, яка, за твердженням апелянта, фактично паралізувала роботу інформаційних систем підприємства.
Також скаржник зазначає про збройний обстріл території підприємства 15.10.2025 із застосуванням БПЛА, що, за його твердженням, підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №22025040000002039.
На думку АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль», зазначені обставини істотно ускладнили господарську діяльність АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» та негативно вплинули на можливість своєчасного виконання фінансових зобов`язань перед контрагентами, у тому числі перед ТОВ «Опттехторг».
Скаржник також наголошує, що АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» є об`єктом критичної інфраструктури паливно-енергетичного сектору, який має стратегічне значення для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення. На підтвердження цього скаржник посилається на витяг з наказу Міністерства енергетики України від 29.02.2024 № 87.
За твердженням апелянта, до АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» застосовується режим покладених спеціальних обов`язків, а тому підприємство має забезпечувати безперервне теплопостачання міста та недопущення зриву опалювального сезону. Саме з цією метою, як зазначає скаржник, підприємство спрямовувало наявні кошти на першочергові розрахунки та забезпечення стабільної роботи об`єкта критичної інфраструктури.
АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки наведених обставин та не врахував їх у сукупності при вирішенні питання про можливість зменшення розміру заявлених до стягнення сум.
Посилаючись на статтю 233 Господарського кодексу України та частину третю статті 551 Цивільного кодексу України, АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» зазначає, що суд має право зменшити розмір неустойки з урахуванням ступеня виконання зобов`язання боржником, майнового стану сторін та інших інтересів сторін, що заслуговують на увагу.
Скаржник наголошує, що при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій суд повинен враховувати не лише факт порушення зобов`язання, але й причини такого порушення, поведінку боржника після виникнення прострочення, ступінь виконання основного зобов`язання, співвідношення розміру санкцій із наслідками порушення, а також наявність чи відсутність негативних наслідків для кредитора.
На думку апелянта, АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» вживало всіх залежних від нього заходів для поступового погашення заборгованості та не ухилялося від виконання договірних зобов`язань, а всі наявні грошові кошти спрямовувались на забезпечення безперебійного функціонування підприємства, здійснення першочергових платежів та недопущення зриву опалювального сезону. У зв`язку з цим апелянт вважає, що покладення на нього відповідальності у заявленому позивачем розмірі не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.
Також АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим відповідачем доказам, які підтверджують складний фінансовий стан підприємства, запровадження режиму неповного робочого часу, наслідки хакерської атаки та обстрілу підприємства, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування положень статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
На думку апелянта, у цій справі наявні обставини, які свідчать про винятковість ситуації та дають підстави для зменшення розміру відповідальності, оскільки прострочення оплати було спричинене не недобросовісною поведінкою відповідача, а об`єктивними факторами, пов`язаними з воєнним станом, критичним дефіцитом фінансування, хакерською атакою, обстрілом підприємства та необхідністю забезпечення безперервного функціонування об`єкта критичної інфраструктури.
АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» також зазначає, що позивач не надав доказів завдання йому збитків унаслідок прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з цим, на думку скаржника, стягнення заявлених сум у повному обсязі є неспівмірним із наслідками порушення зобов`язання.
Крім того, апелянт посилається на практику Верховного Суду, відповідно до якої визначення конкретного розміру, на який можуть бути зменшені штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому суд, реалізуючи таке право, повинен враховувати засади справедливості, добросовісності та розумності.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції не врахував ступінь виконання відповідачем основного зобов`язання, не оцінив належним чином майновий стан підприємства, його соціальне та стратегічне значення, а також не надав належної оцінки обставинам, які, на думку відповідача, об`єктивно ускладнили своєчасне виконання грошового зобов`язання.
З урахуванням викладеного АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі №904/62/26 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні штрафних санкцій, або прийняти нове рішення про зменшення розміру нарахувань.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

На адресу Центрального апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Опттехторг» надійшли письмові пояснення щодо апеляційної скарги Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль», в яких позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/62/26 без змін. 
Позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують встановлених судом обставин справи та не свідчать про наявність підстав для його скасування. 
Заперечуючи доводи апелянта щодо впливу обставин воєнного стану, фінансових труднощів підприємства, хакерської атаки та обстрілу території підприємства на можливість своєчасного виконання грошового зобов`язання, позивач звертає увагу на те, що договором поставки № 96/25 від 09.05.2025 сторони погодили порядок підтвердження та наслідки виникнення обставин непереборної сили. Зокрема, пунктом 9.4 договору передбачено обов`язок сторони, яка має намір посилатися на обставини непереборної сили, негайно повідомити про це іншу сторону із застосуванням технічних засобів зв`язку, а пунктом 9.5 договору встановлено, що неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про такі обставини позбавляє сторону права посилатися на них як на підставу звільнення від відповідальності. 
ТОВ «Опттехторг» зазначає, що наведені відповідачем обставини щодо складного фінансового становища підприємства, низького рівня розрахунків споживачів, дії мораторію на підвищення тарифів, запровадження режиму неповного робочого часу, а також інші обставини, пов`язані із здійсненням господарської діяльності підприємства в умовах воєнного стану, належать до сфери підприємницького ризику відповідача та не можуть бути покладені на контрагента як підстава для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Позивач наголошує, що відсутність коштів у боржника не є обставиною непереборної сили та не звільняє його від виконання договірних обов`язків.
За твердженням позивача, відповідачем не надано жодних доказів того, що ТОВ «Опттехторг» повідомлялось про настання обставин, які б унеможливлювали виконання ним договірних зобов`язань, а тому посилання апелянта на відповідні обставини є безпідставними та такими, що суперечать погодженим сторонами умовам договору. 
ТОВ «Опттехторг» також зазначає, що відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними є надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно унеможливлюють виконання конкретного зобов`язання. При цьому сам факт існування воєнного стану або інших несприятливих обставин не звільняє сторону від обов`язку довести наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими обставинами та неможливістю належного виконання зобов`язання. 
Посилаючись на практику Верховного Суду, позивач наголошує, що саме сторона, яка порушила зобов`язання, повинна довести не лише факт існування обставин непереборної сили, а й те, що такі обставини були форс-мажорними саме для конкретних правовідносин та об`єктивно унеможливили належне виконання відповідного зобов`язання. 
Крім того, позивач звертає увагу, що навіть встановлення факту існування форс-мажорних обставин не припиняє самого зобов`язання та не змінює строків його виконання, а може впливати виключно на питання відповідальності за його порушення. 
ТОВ «Опттехторг» також вважає безпідставними доводи апелянта щодо необхідності зменшення розміру відповідальності з огляду на фінансові труднощі підприємства, оскільки скрутний фінансовий стан суб`єкта господарювання, зниження рівня розрахунків споживачів, збитковість діяльності чи необхідність виконання спеціальних обов`язків не є обставинами, які автоматично звільняють боржника від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
На думку позивача, наведені в апеляційній скарзі обставини були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку, тоді як апеляційна скарга фактично зводиться до незгоди відповідача з висновками суду та не містить доводів, які б спростовували встановлені місцевим господарським судом фактичні обставини справи або свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Крім того, позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги щодо необхідності зменшення розміру пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, зазначаючи, що відповідач не довів існування виключних обставин, які б могли бути підставою для такого зменшення. На думку позивача, наведені апелянтом обставини були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку, а тому підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення не існує.
У зв`язку з викладеним Товариство з обмеженою відповідальністю «Опттехторг» просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/62/26 без змін

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2026 для розгляду справи № 904/62/26 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді (доповідача) Андрейчук Л.В., суддів Віннікова С.В. та Левшиної Г.В. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.04.2026 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/62/26 залишено без руху у зв`язку з неподанням належних доказів сплати судового збору у встановленому законом розмірі. Апелянту надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання доказів сплати судового збору. 
20.04.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази сплати судового збору у визначеному судом розмірі. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/62/26.
Враховуючи те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. 
22.05.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Опттехторг» надійшли письмові пояснення щодо апеляційної скарги, в яких позивач заперечив проти її задоволення та просив залишити оскаржуване рішення без змін. 
Інших заяв, клопотань чи процесуальних документів, які підлягають відображенню в русі справи, до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Встановлені судом обставини справи.

09.05.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Опттехторг» як продавцем та Акціонерним товариством «Дніпровська теплоелектроцентраль» як покупцем укладено договір поставки № 96/25.
Відповідно до пункту 1.1 договору продавець зобов`язався поставити та передати у власність покупця у погоджені сторонами строки вентилі, засувки відповідно до коду ДК 021:2015 — 42130000-9 «Арматура трубопровідна: крани, вентилі, клапани та подібні пристрої», а покупець зобов`язався прийняти та оплатити такий товар.
Згідно з пунктом 2.1 договору номенклатура, кількість, ціна, строк, місце та умови поставки товару визначаються у специфікації до договору, яка підписується уповноваженими представниками сторін, є додатком № 1 до договору та його невід`ємною частиною.
Пунктом 3.1 договору передбачено, що ціна товару визначається у національній валюті України та зазначається у специфікації до договору.
Відповідно до пункту 3.2 договору загальна сума договору становить 1 944 999,96 грн, у тому числі ПДВ 20% — 324 166, 66 грн.
09.05.2025 сторони підписали специфікацію №1 до договору поставки № 96/25 на загальну суму 1 944 999, 96 грн.
Договір та специфікація до нього підписані сторонами та скріплені печатками без зауважень і заперечень. Доказів визнання договору недійсним у судовому порядку матеріали справи не містять.
Відповідно до пункту 4.1 договору платежі здійснюються покупцем шляхом перерахування безготівкових коштів на поточний рахунок продавця протягом 30 календарних днів з дати повного оформлення господарської операції щодо кожної партії товару, а саме: отримання товару покупцем, оформлення та підписання товаросупровідних документів і реєстрації податкових накладних.
Пунктом 5.3 договору передбачено, що приймання товару покупцем підтверджується шляхом підписання уповноваженими представниками сторін відповідних видаткових накладних.
Згідно з пунктом 5.4 договору датою поставки товару та моментом отримання покупцем товару від продавця вважається дата підписання сторонами відповідної видаткової накладної.
На виконання умов договору ТОВ «Опттехторг» поставило АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» товар на загальну суму 1 944 999, 96 грн, що підтверджується видатковими накладними: від 21.05.2025 №2105/2 на суму 193 680 грн; від 26.05.2025 №2605/1 на суму 1 022 400 грн; від 18.07.2025 №1807/1 на суму 564 000 грн; від 21.07.2025 №2107/1 на суму 13 719, 96 грн; від 31.07.2025 №3107/1 на суму 151 200 грн. 
Зазначені видаткові накладні підписані сторонами без зауважень та заперечень. Матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами спору щодо обсягу, строку, вартості чи якості поставленого товару.
З урахуванням пункту 4.1 договору відповідач повинен був оплатити поставлений товар: за видатковою накладною від 21.05.2025 № 2105/2 — до 20.06.2025; за видатковою накладною від 26.05.2025 № 2605/1 — до 25.06.2025; за видатковою накладною від 18.07.2025 № 1807/1 — до 18.08.2025; за видатковою накладною від 21.07.2025 № 2107/1 — до 20.08.2025; за видатковою накладною від 31.07.2025 № 3107/1 — до 01.09.2025. 
Водночас АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» оплатило поставлений товар з порушенням погоджених сторонами строків, а саме: за видатковою накладною від 21.05.2025 № 2105/2 — 26.08.2025; за видатковою накладною від 26.05.2025 № 2605/1 — 23.12.2025; за видатковою накладною від 18.07.2025 № 1807/1 — 07.11.2025; за видатковою накладною від 21.07.2025 № 2107/1 — 31.10.2025; за видатковою накладною від 31.07.2025 № 3107/1 — 18.11.2025. 
Факт здійснення відповідачем оплати підтверджується платіжними дорученнями: від 28.08.2025 № 26/08/2025 на суму 193 680 грн; від 31.10.2025 № 1684 на суму 13 719, 96 грн; від 07.11.2025 №1737 на суму 564 000 грн; від 18.11.2025 №1787 на суму 151 200 грн; від 23.12.2025 №2320 на суму 1 022 400 грн. 
Листом від 09.12.2025 №1379 ТОВ «Опттехторг» звернулося до АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» із вимогою сплатити у десятиденний строк заборгованість за договором поставки № 96/25 від 09.05.2025 у розмірі 1 216 080 грн. Зазначений лист залишено відповідачем без відповіді.
Пунктом 7.4 договору сторони погодили, що у разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань покупцем останній сплачує продавцю пеню у розмірі 0,1% за кожний день прострочення від суми простроченого платежу, але не більше розміру облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
За порушення строків оплати поставленого товару позивачем нараховано: пеню у розмірі 108 261,67 грн за період з 21.06.2025 по 17.11.2025; 3% річних у розмірі 20 953,87 грн за період з 21.06.2025 по 17.11.2025; інфляційні втрати у розмірі 25 813, 99 грн за період з вересня 2025 року по листопад 2025 року. 
Крім того, договором сторони врегулювали порядок звільнення від відповідальності у разі настання обставин непереборної сили.
Відповідно до пункту 9.1 договору сторона звільняється від визначеної договором та/або чинним законодавством відповідальності за порушення договору, якщо доведе, що таке порушення сталося внаслідок дії обставин непереборної сили, визначених договором, за умови, що настання таких обставин засвідчено у встановленому договором порядку.
Пунктом 9.2 договору визначено, що під обставинами непереборної сили розуміються надзвичайні події зовнішнього щодо сторін характеру, які виникають без вини сторін, поза їх волею або всупереч їх волі чи бажанню, які не можна було передбачити та відвернути.
Водночас пунктом 9.3 договору прямо передбачено, що не вважаються обставинами непереборної сили недодержання своїх обов`язків контрагентом сторони, яка порушила договір, відсутність на ринку товарів, необхідних для виконання договору, а також відсутність у сторони, що порушила договір, необхідних коштів.
Згідно з пунктом 9.4 договору сторона, яка має намір посилатися на обставини непереборної сили, повинна негайно, із застосуванням технічних засобів миттєвого зв`язку, письмово повідомити іншу сторону про наявність таких обставин та їх вплив на виконання зобов`язань за договором.
Пунктом 9.5 договору встановлено, що неповідомлення або несвоєчасне повідомлення однієї зі сторін про неможливість виконання прийнятих за договором зобов`язань внаслідок дії обставин непереборної сили позбавляє таку сторону права посилатися на відповідні обставини як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань.
Відповідно до пункту 9.7 договору наявність обставин непереборної сили підтверджується відповідним документом Торгово-промислової палати України або іншого компетентного органу, визначеного законодавством України.
Матеріали справи також містять подані відповідачем докази, якими останній обґрунтовував наявність підстав для зменшення розміру відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Зокрема, відповідач посилався на складне фінансове становище підприємства в умовах воєнного стану, зниження рівня розрахунків споживачів за послуги теплопостачання, дію законодавчих обмежень щодо перегляду тарифів, а також необхідність забезпечення безперебійного функціонування підприємства як об`єкта критичної інфраструктури паливно-енергетичного сектору.
На підтвердження зазначених обставин відповідачем надано наказ №50 від 04.02.2025 про запровадження на підприємстві режиму неповного робочого тижня на період з 01.04.2025 по 30.09.2025.
Крім того, відповідач зазначав про здійснення 10.09.2025 масштабної хакерської атаки на інформаційні системи підприємства та про обстріл території АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» 15.10.2025 із застосуванням безпілотних літальних апаратів, що, на думку відповідача, негативно вплинуло на його господарську діяльність та фінансовий стан.
Також відповідач посилався на віднесення АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» до об`єктів критичної інфраструктури паливно-енергетичного сектору та зазначав, що підприємство здійснює діяльність із забезпечення теплопостачання споживачів та виконує покладені на нього спеціальні обов`язки в енергетичній сфері.
Таким чином, спір у цій справі виник у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання з оплати товару, поставленого позивачем за договором поставки № 96/25 від 09.05.2025, та стосується правомірності нарахування пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період такого прострочення.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами і перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи межі апеляційного перегляду справи, визначені статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідила наявні у матеріалах справи докази, надала оцінку аргументам учасників справи та дійшла таких висновків.
Колегія суддів зазначає, що апелянт у поданій апеляційній скарзі фактично не заперечує ні факту укладення договору поставки № 96/25 від 09.05.2025, ні факту отримання товару, ні факту порушення строків його оплати. Сам апелянт вказує, що не заперечує факт прострочення виконання грошового зобов`язання за договором поставки, однак вважає, що таке прострочення було зумовлене об`єктивними обставинами, які не залежали від волі підприємства. 
Таким чином, спір у суді апеляційної інстанції фактично зводиться не до наявності чи відсутності порушення грошового зобов`язання, а до питання, чи існували у цій справі правові підстави для звільнення відповідача від відповідальності або для зменшення розміру нарахованої пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню саме у цей строк.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до пункту 4.1 договору покупець зобов`язаний був оплатити товар протягом 30 календарних днів з дати повного оформлення господарської операції щодо кожної партії товару. Водночас відповідач здійснив оплату поставленого товару з порушенням погоджених сторонами строків, що стало підставою для нарахування позивачем пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
З огляду на встановлений факт прострочення виконання грошового зобов`язання суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 Цивільного кодексу України та умов пункту 7.4 договору.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що інфляційні втрати та три відсотки річних, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, спрямованою на захист майнового інтересу кредитора шляхом компенсації знецінення коштів та плати за користування ними. Такий підхід, зокрема, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16 та постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.12.2022 у справі № 921/542/20. 
У такий спосіб, доводи апелянта про необхідність зменшення трьох відсотків річних та інфляційних втрат не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки такі нарахування не є неустойкою у розумінні статті 549 Цивільного кодексу України та мають компенсаційний характер. Вони нараховуються в силу прямої вказівки закону за сам факт прострочення виконання грошового зобов`язання.
Колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 аналізувала можливість зменшення процентів річних, однак відповідний висновок стосувався конкретної ситуації, коли сторони передбачили у договорі значно підвищений розмір процентів, що за своєю правовою природою наближувався до штрафної санкції. У даній же справі позивачем заявлено саме законодавчо визначені три відсотки річних за статтею 625 Цивільного кодексу України, а не підвищений договірний розмір процентів. Тому підстав для застосування зазначеного підходу до спірних правовідносин колегія суддів не вбачає.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у подальшій практиці конкретизувала підхід щодо мінімального розміру трьох відсотків річних, зазначивши про неможливість зменшення законодавчо встановленого мінімального розміру трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов`язання. 
Щодо доводів апелянта про складне фінансове становище підприємства, зниження рівня розрахунків споживачів, дію мораторію на підвищення тарифів та необхідність виконання спеціальних обов`язків у сфері теплопостачання, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності вини, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому особа є невинуватою, якщо доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Згідно з частиною першою статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за його порушення, якщо доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Водночас частина друга статті 617 Цивільного кодексу України прямо передбачає, що не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.
Аналогічне положення сторони погодили і в пункті 9.3 договору, відповідно до якого відсутність у сторони, що порушила договір, необхідних коштів не вважається обставиною непереборної сили.
Тому посилання апелянта на незадовільний рівень розрахунків споживачів за послуги теплопостачання, погіршення фінансового стану підприємства, обмеженість джерел надходження коштів та дію мораторію на підвищення тарифів не можуть самі по собі свідчити про відсутність вини відповідача або про наявність обставин непереборної сили, які об`єктивно унеможливлювали виконання саме грошового зобов`язання перед позивачем.
Колегія суддів також враховує, що відповідач є суб`єктом господарювання, який самостійно здійснює господарську діяльність, несе ризики такої діяльності, планує власні грошові потоки та приймає на себе договірні зобов`язання з урахуванням власного фінансового стану, специфіки діяльності та можливих ризиків.
Сам факт належності відповідача до підприємств критичної інфраструктури паливно-енергетичного сектору, а також виконання ним суспільно важливих функцій у сфері теплопостачання, безумовно, характеризує особливий статус підприємства. Однак такий статус не звільняє відповідача від обов`язку належного виконання приватноправових договірних зобов`язань перед контрагентами та не надає йому переваг у частині невиконання або несвоєчасного виконання грошових зобов`язань.
Щодо посилань апелянта на воєнний стан, хакерську атаку 10.09.2025 та обстріл території підприємства 15.10.2025 із застосуванням БПЛА, колегія суддів зазначає, що зазначені обставини самі по собі не є безумовною підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов`язання.
У практиці Верховного Суду послідовно зазначається, що ключовою ознакою форс-мажорних обставин є наявність причинно-наслідкового зв`язку між відповідними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Сам факт воєнного стану, збройної агресії чи інших надзвичайних подій не означає автоматичного звільнення будь-якої особи від відповідальності за будь-яким зобов`язанням; сторона повинна довести, що такі обставини були форс-мажорними саме для конкретного випадку та об`єктивно унеможливили виконання відповідного зобов`язання. 
Аналогічний підхід викладений у практиці Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема у постановах від 07.06.2023 у справі № 906/540/22, від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, від 29.06.2023 у справі № 922/999/22 та від 05.12.2023 у справі № 917/1593/22, де наголошено на необхідності доведення причинно-наслідкового зв`язку між форс-мажором і неможливістю виконання конкретного зобов`язання. 
У даній справі відповідач не довів, що хакерська атака 10.09.2025 або обстріл підприємства 15.10.2025 об`єктивно унеможливили виконання саме грошового зобов`язання з оплати поставленого товару у строки, встановлені договором. При цьому частина прострочення виникла ще до настання зазначених апелянтом подій, оскільки перші строки оплати поставленого товару спливали у червні 2025 року.
Також колегія суддів враховує, що договором поставки № 96/25 сторони детально врегулювали порядок повідомлення про настання обставин непереборної сили та наслідки недотримання такого порядку.
Пунктом 9.4 договору встановлено обов`язок сторони, яка має намір посилатися на обставини непереборної сили, негайно письмово повідомити іншу сторону про наявність таких обставин та їх вплив на виконання зобов`язань за договором.
Пунктом 9.5 договору передбачено, що неповідомлення або несвоєчасне повідомлення однієї зі сторін про неможливість виконання прийнятих за договором зобов`язань унаслідок дії обставин непереборної сили позбавляє таку сторону права посилатися на відповідні обставини як на підставу звільнення від відповідальності.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що АТ «Дніпровська теплоелектроцентраль» у порядку, передбаченому пунктами 9.4, 9.5 договору, повідомило ТОВ «Опттехторг» про настання обставин непереборної сили, їхній вплив на виконання саме грошового зобов`язання та неможливість своєчасної оплати поставленого товару.
Крім того, відповідно до пункту 9.7 договору наявність обставин непереборної сили має підтверджуватися відповідним документом Торгово-промислової палати України або іншого компетентного органу, визначеного законодавством України.
Відповідачем не надано сертифіката Торгово-промислової палати України, який би засвідчував наявність форс-мажорних обставин саме щодо договору поставки № 96/25 від 09.05.2025 та саме щодо неможливості своєчасного виконання грошового зобов`язання перед ТОВ «Опттехторг».
Разом із тим навіть наявність сертифіката Торгово-промислової палати України сама по собі не мала б преюдиційного характеру для суду, оскільки відповідна обставина підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами, а сторона повинна довести не лише факт існування надзвичайної події, а й її безпосередній вплив на можливість виконання конкретного зобов`язання. Такий підхід відповідає усталеній практиці Верховного Суду щодо застосування положень про форс-мажор. 
Таким чином, доводи апелянта про воєнний стан, хакерську атаку, обстріл підприємства, складне фінансове становище та статус об`єкта критичної інфраструктури не спростовують факту прострочення грошового зобов`язання та не доводять наявності правових підстав для звільнення відповідача від відповідальності.
Щодо доводів апелянта про необхідність зменшення розміру пені, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Водночас зменшення неустойки є правом суду, а не його обов`язком. Вирішення питання про зменшення пені залежить від оцінки судом конкретних обставин справи, ступеня виконання зобов`язання боржником, поведінки сторін, причин прострочення, розміру заявленої неустойки, співвідношення її із сумою основного зобов`язання та наслідками порушення.
Верховний Суд у своїй практиці наголошує, що у вирішенні питання про зменшення розміру неустойки суд має оцінити підтвердженість і обґрунтованість обставин, на які посилається боржник, а визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду. 
Разом з тим наведене не означає, що пеня підлягає зменшенню у кожному випадку, коли боржник посилається на скрутне фінансове становище або інші труднощі господарської діяльності. Боржник повинен довести наявність саме виняткових або істотних обставин, які свідчать про очевидну неспівмірність заявленої до стягнення неустойки наслідкам порушення зобов`язання.
У даній справі суд першої інстанції дослідив доводи відповідача щодо зменшення пені, оцінив подані ним докази та дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, оскільки відповідач не довів наявності виняткових обставин, які б свідчили про неспівмірність пені наслідкам порушення зобов`язання або про необхідність втручання суду в погоджений сторонами механізм відповідальності.
Пеня у цій справі нарахована відповідно до пункту 7.4 договору, яким сторони погодили відповідальність покупця за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 0,1% за кожний день прострочення від суми простроченого платежу, але не більше розміру облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період.
Таким чином, відповідальність відповідача була прямо передбачена договором, укладеним сторонами добровільно, а її розмір був обмежений погодженою сторонами та економічно зрозумілою межею — розміром облікової ставки Національного банку України.
При цьому відповідач не довів, що розмір пені є надмірним у порівнянні з тривалістю прострочення, сумою простроченого платежу та характером допущеного порушення.
Доводи апелянта про відсутність доказів завдання позивачу збитків також не спростовують правомірності стягнення пені, оскільки пеня як спосіб забезпечення виконання зобов`язання та міра відповідальності підлягає стягненню у разі порушення зобов`язання незалежно від доведення кредитором розміру збитків, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, інфляційні втрати та три відсотки річних за статтею 625 Цивільного кодексу України мають компенсаційний характер і не залежать від доведення кредитором конкретного розміру збитків.
Посилання апелянта на те, що відповідач вживав заходів для поетапного погашення заборгованості, також не може бути самостійною підставою для скасування або зміни рішення, оскільки факт подальшого погашення основної заборгованості не усуває самого факту прострочення та не звільняє боржника від відповідальності за період неналежного виконання грошового зобов`язання.
Колегія суддів також бере до уваги, що прострочення оплати за окремими поставками було істотним за тривалістю, а тому позивач протягом відповідного періоду був позбавлений можливості своєчасно користуватися належними йому грошовими коштами.
За таких обставин стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат у заявленому розмірі не порушує балансу інтересів сторін, відповідає умовам договору, положенням статті 625 Цивільного кодексу України та не свідчить про покладення на відповідача надмірного або несправедливого тягаря відповідальності.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки обставин, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції, та до незгоди відповідача з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для зменшення відповідальності. Водночас апелянт не навів переконливих аргументів, які б свідчили про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно встановив факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, надав належну оцінку доводам сторін та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ТОВ «Опттехторг» у повному обсязі.
Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд повно та всебічно з`ясував фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку наявним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування або зміни прийнятого рішення. Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують. Підстав для скасування або зміни рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/62/26 за доводами апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні у достатній мірі містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», відповідно до якої обсяг обґрунтування судового рішення може різнитися залежно від характеру рішення, а питання достатності мотивування оцінюється у світлі конкретних обставин справи.
З урахуванням положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що апелянту надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, які виникають при вирішенні даного спору, а всі доводи апеляційної скарги були предметом перевірки та правової оцінки суду апеляційної інстанції.
Під час апеляційного перегляду колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Опттехторг» своїх зобов`язань за договором поставки № 96/25 від 09.05.2025, отримання Акціонерним товариством «Дніпровська теплоелектроцентраль» поставленого товару, порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання з його оплати та наявності правових підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 108 261, 67 грн, трьох відсотків річних у розмірі 20 953, 87 грн та інфляційних втрат у розмірі 25 813, 99 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що наведені відповідачем обставини щодо складного фінансового становища підприємства, зниження рівня розрахунків споживачів, дії мораторію на підвищення тарифів, запровадження режиму неповного робочого тижня, здійснення хакерської атаки на інформаційні системи підприємства, обстрілу території підприємства та статусу об`єкта критичної інфраструктури самі по собі не свідчать про відсутність у відповідача обов`язку належного виконання грошового зобов`язання та не є безумовною підставою для звільнення від відповідальності за його порушення.
Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для зменшення розміру пені, оскільки відповідачем не доведено існування виняткових обставин, які б свідчили про очевидну неспівмірність заявленої до стягнення пені наслідкам порушення зобов`язання або про необхідність застосування судом положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що обставини, на які посилається відповідач, об`єктивно унеможливлювали своєчасне виконання саме спірного грошового зобов`язання або що відповідачем було дотримано передбачений договором порядок повідомлення контрагента про настання обставин непереборної сили.
Колегія суддів також враховує, що три відсотки річних та інфляційні втрати нараховані позивачем відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, мають компенсаційний характер та є законодавчо визначеними наслідками прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/62/26 в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що зазначене рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним та належним з`ясуванням обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а тому відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/62/26 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а судовий збір, пов`язаний з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладається на особу, апеляційну скаргу якої залишено без задоволення.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» та залишення без змін рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/62/26, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 73, 74, 76– 79, 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Дніпровська теплоелектроцентраль» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/62/26 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/62/26 - залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков

Суддя Г.В. Левшина