ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 546/160/23
провадження № 61-1092св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 

учасники справи: 
позивачка -  ОСОБА_1 ,  
відповідач - Акціонерне товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз», 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Решетилівської міської ради Полтавської області», Решетилівська міська рада, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції,
позивачка (третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), - ОСОБА_2 , 
відповідач (за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) - Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз», 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Решетилівської міської ради Полтавської області», прокурор Полтавської обласної прокуратури, Решетилівська міська рада, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, Виконавчий комітет Решетилівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги:

ОСОБА_1 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29 липня 2025 року у складі судді Назарьової Л. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у складі колегії суддів Бутенко С. Б., Панченка О. О., Пікуля В. П.;

ОСОБА_2 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29 липня 2025 року у складі судді Назарьової Л. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у складі колегії суддів Бутенко С. Б., Панченка О. О., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Решетилівського районного суду Полтавської області з позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз», за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: КП «Бюро технічної інвентаризації Решетилівської міської ради Полтавської області», Решетилівська міська рада, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, про захист прав споживача, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Посилаючись на те, що у жовтні 2022 року від своїх знайомих вона дізналася про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , у якій вона з дочкою проживає із 1996 року, належить іншій особі, у січні 2023 року вона звернулася до Решетилівської дільниці експлуатації газорозподільної системи АТ «Оператора газорозподільної системи «Полтавагаз» (далі - Решетилівська ДЕГС) з проханням надати на її електронну пошту кольорову сканкопію договору від 1996 року про споживання природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , оформленого на неї або на померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 колишнього чоловіка ОСОБА_3 , проте у наданні інформації їй було відмовлено.

На особистому прийомі 17 січня 2023 року начальник Решетилівської ДЕГС повідомив, що у зв`язку з тим, що позивачка у 2013 році перекрила газопостачання у своїй квартирі, відсутній абонентський рахунок, вона не є споживачем природного газу і тому будь-які документи щодо її квартири відсутні. Разом із тим, під час перевірки начальником Решетилівської ДЕГС документів щодо багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , було виявлено документи, що стосуються квартири АДРЕСА_3 , а саме «Наряд-допуск 3780 на производство газоопасных работ в газовом хозяйстве» від 23 січня 2004 року та «Акт прийомки в експлуатацію робіт по установці побутового газового лічильника» від 23 січня 2004 року, де замовником була інша особа - ОСОБА_4 . Зазначені документи були скріплені з документами, які стосувалися житла на АДРЕСА_4 , датовані 13 листопада 2003 року.

Вважала, що вказані документи містять підроблення, оскільки на них є виправлення, а саме у наряді-допуску виправлений його номер, виправлене прізвище старшого майстра, проводились роботи без зазначення яких саме, а на акті приймання в експлуатацію робіт з установки побутового газового лічильника червоною ручкою (тією, що й написана дата 13.11.2003), написано та закреслено номер 104170.

Позивачка повторно неодноразово зверталася до АТ «Полтавагаз» з метою надання їй інформації за особовим рахунком, про те, чому на її адресу не надходять рахунки за розподіл природного газу, про заводський номер лічильника, встановленого 23 січня 2004 року для обліку газу за адресою: АДРЕСА_1 , про те, в кого із споживачів фактично знаходиться лічильник, «списаний» на її квартиру, ким був встановлений лічильник і на підставі яких правовстановлюючих документів, хто замовник та платник установки даного лічильника, про те, хто підписував акт виконаних робіт, кількість спожитого газу помісячно, який «списується» на її квартиру із 01 січня 2004 року дотепер, прізвище, ім`я та по батькові особи (або назва юридичної особи) споживача, кому було передано її особовий рахунок для сплати послуг розподілу природного газу та хто його сплачує, про те, чому у Решетилівській ДЕГС немає жодної інформації щодо того, що позивач є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_1 із 1996 року, коли і ким була встановлена пломба на підводі до газової плити, номер пломби та інші реквізити пломби, з обґрунтуванням того, чого саме таку пломбу було використано; коли і ким проводилася перевірка цілісності пломби по АДРЕСА_1 . Однак відповіді не отримала.

Відтак, вважала, що відповідач порушив її права як споживача, які відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» вважаються в будь-якому разі порушеними. Зокрема, відповідач позбавив її вибору ставити газовий лічильник, який було поставлено в квартирі позивача без її відома. Відповідач невірно оцінив свою ситуацію, що він є надавачем послуг, а не власником квартири позивача, та замість неї почав фактично розпоряджатися її власністю. Також відповідач не повідомив про номер газового лічильника, який нібито поставлений у квартирі позивача, а також не повідомив про те, що його нібито приходили ставити. До того ж відповідач взагалі не надав жодного документу стосовно надання послуги транспортування газу за адресою: АДРЕСА_1 , у квартиру, власником якої є позивач. Всупереч цього персональні дані власника її квартири були змінені і замість позивача зазначена інша особа ОСОБА_4 , яка не є власником її квартири, оскільки, як зазначає позивач, вона свою квартиру не відчужувала.

Стверджувала, що порушення її прав як споживача відбулося шляхом створення і поширення відповідачем недостовірної інформації про те, що власником квартири і, як наслідок, споживачем за адресою: АДРЕСА_1 є не ОСОБА_1 , а інша особа. Спростування недостовірної інформації відповідно до статті 277 ЦК України має здійснюватися відповідачем, адже він створив і поширив недостовірну інформацію. Таким чином, порушення прав споживача відбулося шляхом порушення її особистих немайнових прав: права на інформацію та права на особисті папери та розпорядження ними.

Зазначала, що порушення її прав споживача завдало їй матеріальної шкоди, яку оцінює у ринковій вартості однокімнатної квартири у м. Решетилівка, ідентичній позивача, що становить 20 000,00 доларів США, що за офіційним курсом гривні щодо долара США станом на 07 лютого 2023 року еквівалентно 731 400,00 грн.

Завдана їй моральної шкоди полягала у душевних стражданнях, яких позивач зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї, у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із знищенням відповідачем права власності на її майно та передачі відповідачем права власності на майно іншим особам, у приниженні її честі та гідності, оскільки працівники відповідача на підвищених тонах на все приміщення створювали позивачці негативний імідж, що вона, не будучи власником квартири, вимагає до себе ставлення як до власника, та становить половину відшкодування матеріальної шкоди, тобто 365 700,00 грн.

Посилаючись на викладене, просила суд поновити її порушені права як споживача та:
вилучити у АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» таких документів для знищення: «Наряд-допуск 3780 на производство газоопасных работ в газовом хозяйстве» від 23 січня 2004 року; «Акт прийомки в експлуатацію робіт по установці побутового газового лічильника» від 23 січня 2004 року; заяву ОСОБА_4 та документи споживача, котрий проживає на АДРЕСА_4 , на яких зазначена дата 13 листопада 2003 року, - всі, на підставі яких відбулася імітація встановлення газового лічильника у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 23 січня 2004 року; 
зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» відновити знищений ним особовий рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_1 для сплати послуги транспортування газу за адресою: АДРЕСА_1 ; 
зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 731 400,00 грн та моральну шкоду в розмір 365 700,00 грн.

06 березня 2023 року ОСОБА_2 як третя особа, заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулася до суду з позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз», за участі позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: КП «Бюро технічної інвентаризації Решетилівської міської ради Полтавської області», прокурор Полтавської обласної прокуратури як представник інтересів держави в бюджетній сфері з питань державної та комунальної власності, прокурор Полтавської обласної прокуратури як представник інтересів держави з питань земельних відносин, Решетилівська міська рада, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції та Виконавчий комітет Решетилівської міської ради.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона разом із ОСОБА_1 володіє квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної сумісної власності. Порушення її абсолютного права на власність, а саме квартиру, відбулося шляхом створення і поширення відповідачем недостовірної інформації про те, що власником квартири є не ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а інша особа - ОСОБА_4 .

Вважала, що неправомірними діями відповідача їй було завдано матеріальну шкоду, яка повинна бути відшкодована у розмірі вартості однокімнатної квартири у м. Решетилівка, ідентичній позивача, що становить 20 000,00 доларів США, що еквівалентно 731 400,00 грн.

Крім того, їй завдана моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї, а також у зв`язку зі знищенням відповідачем права власності на її майно та передачі відповідачем права власності на її майно іншим особам у її день народження, коли їй виповнилося 13 років. Моральна шкода становить половину відшкодування матеріальної шкоди, тобто 365 700,00 грн.

Також вважала, що відповідач порушив її конституційне право, передбачене статтею 41 Конституції України, оскільки знищив усі документи стосовно споживача послуг ОСОБА_1 та передав право власності на спільну квартиру безпосередньо від попереднього власника ОСОБА_5 до ОСОБА_4 . Зазначала, що приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Бєлашем Ю. Д. були вчинені приховані нотаріальні дії з нерухомим майном, де ні вона, ні її мати (позивачка за первісним позовом) не були стороною договору. Вважала, що надавач послуг вийшов за межі своїх повноважень і передав її квартиру третій особі ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 просила суд:
зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» спростувати недостовірну інформацію щодо власника квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вилучення у АТ «Оператора газорозподільної системи «Полтавагаз» всіх документів, які містять недостовірну інформацію про те, що власниками квартири є інші особи, а не ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; 
зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 731 400,00 грн та моральну шкоду в розмірі 365 700,00 грн.

На підставі пункту 2 частини першої статті 31 ЦПК України у зв`язку з неможливістю утворення нового складу суду для розгляду справи після задоволення заяв про самовідвід суддів Решетилівського районного суду Полтавської області, Полтавського районного суду Полтавської області, Новосанжарського районного суду Полтавської області, справу передано для розгляду до Кобеляцького районного суду Полтавської області.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Кобеляцький районний суд Полтавської області рішенням від 29 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що позивачками не надано належних та допустимих доказів у справі на підтвердження факту сплати іншою особою відповідних рахунків за розподіл природного газу до квартири, що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також факту передачі АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» іншій особі персонального коду ідентифікації (ЕІС-код) споживача, та факту набуття іншою особою права власності на вказану квартиру, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог позивачів щодо поширення відповідачем недостовірної інформації про власника нерухомого майна (квартири) та позбавлення їх права власності на квартиру, а також недоведеність факту спричинення їм матеріальної та моральної шкоди внаслідок дій відповідача, що відповідає встановленим фактичним обставинам справи.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та аргументи осіб, які їх подали 

1. 22 січня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29 липня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у вказаній справі та, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявницязазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявниця стверджує, що всупереч вимог статті 214 ЦПК України та статті 57 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» головуючий суддя Назарьова Л. В. перешкоджала ОСОБА_1 в реалізації її процесуальних прав. Зокрема, судове засідання 29 липня 2025 року проведено під час дії сигналу «Повітряна тривога», а справу суд першої інстанції розглянув за відсутності позивачки, яка не була повідомлена про судове засідання 29 липня 2025 року. Підготовче провадження було закрито ухвалою суду від 18 лютого 2025 року без виконання завдань підготовчого провадження. Крім того, суд не дослідив зібрані у справі докази. 

2. 16 квітня 2026 року заявник ОСОБА_2 через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29 липня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у вказаній справі та, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявниця зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не посилався на норми матеріального права, а керувався лише статтями процесуального закону. Суди не застосували положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до Конвенції. Справа розглянута неповноважним складом суду у першій інстанції, а також заявниця не була повідомлена про судове засідання 29 липня 2025 року.
Суд апеляційної інстанції відмовив у відкладенні розгляду справи, хоча представник відповідача не заперечувала проти цього. Також апеляційний суд проголосив непідписаний текст постанови, яка відсутня у Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - ЄДР), що є підставою для скасування постанови апеляційного суду відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 411 ЦПК України. Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази, а також встановили фактичні обставини справи на підставі недопустимих доказів.
Доводи відзивів на касаційні скарги

Сумське міжрегіональне управління Міністерства юстиції, в інтересах якого діє Мазур О. О., у відзиві просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз», в інтересах якого діє Тур Н. І., у відзиві просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Сумське міжрегіональне управління Міністерства юстиції, в інтересах якого діє Мазур О. О., у відзиві просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз», в інтересах якого діє Тур Н. І., у відзиві просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 10 лютого 2026 року у складі колегії суддів Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У лютому 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 07 травня 2026 року у складі колегії суддів Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 травня 2026 року у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю. цю справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами 

На підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 , виданого Відділом приватизації Решетилівської селищної ради 14 вересня 2005 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_5 , про що 11 жовтня 2005 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності.

Вказана квартира не приєднана до газорозподільчої мережі відповідача, про що свідчить Акт на відключення газового обладнання від газової мережі від 10 жовтня 2013 року за заявою та у присутності власника ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 118-119).

На момент звернення позивачів до суду згідно з обліковою базою АТ «Полтавагаз» по об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 персональний ЕІС-код споживача не присвоєно.

04 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Решетилівської ДЕГС АТ «Полтавагаз» з проханням надати на її електронну пошту кольорову скановану копію договору від 1996 року про споживання природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , оформленого на неї або на її померлого колишнього чоловіка (т. 1, а. с. 9).

Відповідно до листа Глобинського управління експлуатації газорозподільної системи АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» від 11 січня 2023 року № 52/1, ОСОБА_1 повідомлено про відсутність у Оператора ГРМ можливості надати відповідь по суті звернення та з метою отримання запитуваної інформації, рекомендовано звернутися до постачальника природного газу по даному об`єкту (т. 1, а. с. 10).

18 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася на «гарячу» лінію АТ «Полтавагаз», де від оператора дізналася номер особового рахунку НОМЕР_1 . Досліджений у судовому засіданні CD-диск запису розмови ОСОБА_1 із оператором АТ «Полтавагаз» підтверджує факт звернення ОСОБА_1 до АТ «Полтавагаз».

18 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася із запитом на інформацію до АТ «Полтавагаз», Глобинського УЕГС АТ «Полтавагаз» та Решетилівської ДЕГС АТ «Полтавагаз» із проханням надати письмову інформацію про: 
особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_6 ; чому на її адресу не надходять рахунки за розподіл природного газу; 
заводський номер лічильника, «встановленого» 23 січня 2004 року для обліку газу за адресою: АДРЕСА_1 та у кого із споживачів фактично знаходиться лічильник, «списаний» на її квартиру; 
ким (в т. ч. ПІБ майстра, який надав вказівку встановлювати лічильник і ПІБ працівників, які безпосередньо виконували роботу), встановлений лічильник і на підставі яких правовстановлюючих документів, за чиєю заявою та хто сплачував за установку даного лічильника, хто підписував акт виконаних робіт; 
кількість спожитого газу помісячно, який «списується» на її квартиру із 01 січня 2004 року дотепер; 
прізвище, ім`я та по батькові особи (або назва юридичної особи) споживача, кому передано її особовий рахунок для сплати послуг розподілу природного газу та хто його сплачує; 
чому у Решетилівській ДЕГС немає жодної інформації про те, що позивач із 1996 року є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_1 ; 
коли і ким встановлена пломба на підводі до газової плити за адресою: АДРЕСА_1 , номер пломби та інші реквізити пломби, з обґрунтуванням того, чому саме таку пломбу використано; 
коли і ким проводилася перевірка цілісності пломби по АДРЕСА_1 , яка проводилася за особистою вказівкою на той час керівника ОСОБА_6 . Відповідь прохала надати на її електронну пошту. 
Також у запиті зазначила, що 17 січня 2023 року у приміщенні Решетилівської ДЕГС начальник Олександр Чеверденко повідомив, що у позивачки немає особового рахунку, тому що відсутній будь-який договір і взагалі вона не є споживачем (т. 1, а. с. 11-12).

Відповідно до листа АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» від 01 лютого 2023 року № 14.1/1098/О-1941 ОСОБА_1 повідомлено, що додатково до відповіді, наданої їй листом від 20 січня 2023 року за вих. № 14.1/625/О-1231, по об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 в обліковій базі АТ «Полтавагаз» унікальний код відсутній. У разі необхідності підписання «Заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу» по об`єкту за вказаною адресою рекомендовано звернутися до Решетилівської ДЕГС (т. 1, а. с. 15).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи заявника є неприйнятними з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права. Тобто об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами для виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договір та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; 4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону;
6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

У частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію;
6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.
Виходячи з положень частини першої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж медіа є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому медіа, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила таку інформацію, незалежно від її вини та у такий само спосіб, у який вона була поширена.

Стаття 280 ЦК України передбачає, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), не є абсолютним, воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06, № 35548/06; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», заява № 377/02).

У статті 6 Конвенції передбачено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 

За вимогами частини першої статті 79 та частини першої статті 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом покладається на позивача. Саме позивач як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення на користь позивачок матеріальної шкоди з відповідача, вказав, що газопостачання у квартирі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відсутнє із 2013 року, а доказів того, що відповідач передав іншій особі персональний код ідентифікації (ЕІС-код) позивачками суду не надано.

Матеріали справи не містять доказів про звернення ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 із заявою до оператора ГРМ про приєднання до умов договору розподілу природного газу або про вчинення ними будь-яких дій, які засвідчують бажання укласти договір розподілу природного газу, та позивачками не надано доказів, які б підтверджували набуття іншою особою права власності на належну їм квартиру.

Суд вказав, що твердження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що невідома їм особа сплачує кошти за послуги розподілу природного газу до їхньої квартири, оскільки в них відсутня заборгованість, та наявність восьмизначного особового рахунку, який був змінений та оновлений, є лише припущенням, оскільки доказів про сплату іншою особою відповідних рахунків за розподіл природного газу до квартири, яка належить позивачкам, суду також не надано. 

Щодо позовної вимоги про спростовування недостовірної інформації, поширеної відповідачем, то суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що доказів того, що відбулося розповсюдження недостовірної інформації позивачки не надали, тому позовна вимога щодо спростування недостовірної інформації щодо власника нерухомого майна (квартири) шляхом вилучення у відповідача всіх документів, які містять недостовірну інформацію про те, що власниками квартири є інші особи, а не позивачки є безпідставною та такою, що не відповідає нормам чинного законодавства.

Не знайшли підтвердження в судовому засіданні і посилання позивачок на те, що відповідач, діючи недобросовісно, створив недостовірну інформацію про те, що позивачки не є власниками квартири, а власником їхньої квартири є інша особа, з метою подальшого рейдерства їхньої власності, тим самим позбавили їх власності не відповідає дійсності, оскільки є надуманими та ґрунтуються виключно на припущеннях.

На підставі наведеного суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виснував, що позовні вимоги про відшкодування позивачкам матеріальної шкоди, заподіяної відповідачем, яку позивачки визначили розміром вартості однокімнатної квартири в м. Решетилівка, ідентичній квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що становить 731 400,00 грн, а також про спростовування недостовірної інформації, поширеної відповідачем, є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. 

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

За вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову (постанова Верховного Суду від 10 листопада 2025 року у справі № 761/15121/22, провадження № 61-6258св25).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що у матеріалах справи відсутні належні докази заподіяння відповідачем своїми діями (бездіяльністю) позивачкам моральної шкоди, оскільки ними не доведено факт заподіяння їм моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням шкоди і протиправністю дій (бездіяльністю) відповідача.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позовних вимог колегія суддів погоджується.

За положеннями частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційних скарг про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи, оскільки справу було розглянуто без участі позивачок, які не були належно повідомлені про місце, дату і час судового засідання, також те, що суд не забезпечив участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції 29 липня 2025 року спростовуються матеріалами справи.

Особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 43 ЦПК України).

Відповідно до статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Отже, суд може розглянути ти вирішити справу за відсутності учасника справи або його представника, які були належним чином повідомлені про судове засідання, у разі їх повторної неявки незалежно від причин, якщо наявних у справі матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Про належність повідомлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про судове засідання 29 липня 2025 року о 14 год у суді першої інстанції свідчать довідки про доставку електронного документа «Судова повістка про виклик до суду від 23.06.2025 у справі № 546/160/23» до електронного кабінету одержувача ОСОБА_1 та до електронного кабінету одержувача ОСОБА_2 23 червня 2025 року о 18:09:51 та о 18:10:58 відповідно (т. 14, а. с. 71, 72). 

Крім того, ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2024 року позивачкам забезпечено участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а. с. 195-197, т. 10). Під час проведення відеоконференції 29 липня 2025 року здійснено запрошення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які згідно з протоколом судового засідання в режимі відеоконференції № 4905608 у кабінеті відеоконференцзв`язку з Кобеляцьким районним судом Полтавської області не перебували (т. 14, а. с. 72, 79).

Відповідно до частини п`ятої статті 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку, коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

Апеляційний суд, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 від 29 липня 2025 року про відкладення розгляду справи, вказав, що причиною неявки заявників у судове засідання Кобеляцького районного суду Полтавської області 29 липня 2025 року у справі, яка переглядається, стало надання ними переваги участі у розгляді іншої справи, а саме справи № 542/1697/24, що не є безумовною підставою для відкладення судового розгляду.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що судове засідання 29 липня 2025 року проведено під час дії сигналу «Повітряна тривога», яка тривала з 14 год 04 хв до 14 год 27 хв, колегія суддів до уваги не бере з огляду на таке.

Згідно з протоколом судового засідання від 29 липня 2025 року після оголошення сигналу «Повітряна тривога» розгляд справи було продовжено судом за згодою учасників справи, які з`явилися в судове засідання, та завершився о 14 год 43 хв - після закінчення тривоги. ОСОБА_1 , належно повідомлена про місце, дату і час судового засідання, не була присутня в судовому засіданні, в тому числі і в режимі відеоконференції. Оголошення сигналу «Повітряна тривога» не створювало перешкод для явки ОСОБА_1 у судове засідання Кобеляцького районного суду Полтавської області, призначене на 14 год 29 липня 2025 року, в яке вона не з`явилася з іншої причини, а саме у зв`язку з участю в розгляді іншої справи, про що свідчить її клопотання про відкладення розгляду справи (т. 14, а. с. 77). Крім того, і після завершення сигналу «Повітряна тривога» ОСОБА_1 на відеоконференцзв`язок із судом не вийшла, у такий спосіб на власний розсуд реалізувавши своє процесуальне право на участь у судовому засіданні.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що підготовче провадження закрито ухвалою суду від 18 лютого 2025 року без виконання завдань підготовчого провадження, то колегія суддів звертає увагу, що не вирішених судом клопотань про долучення до справи доказів або витребування доказів судом матеріали справи не містять, а пояснення у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були надані у попередніх судових засіданнях, зокрема, у відповіді на відзив відповідача та у письмових поясненнях суду у порядку статті 43 ЦПК України щодо обставин справи та перевірки їх доказами (т. 13, а. с. 222-228; т. 14, а. с. 1-10; т. 13, а. с. 173-175, 214-215; т. 14, а. с. 34-36). Наведене вище свідчить про те, що суд першої інстанції з додержанням вимог процесуального закону закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду на 13 березня 2025 року на 13 год за участі сторін (т. 13, а. с. 32). 

За таких обставин доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що всупереч вимог статті 214 ЦПК України та статті 57 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» головуючий суддя Назарьова Л. В. перешкоджала ОСОБА_1 в реалізації її процесуальних прав є безпідставними.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що справа розглянута неповноважним складом суду у першій інстанції спростовуються матеріалами справи. 

Так, у судовому засіданні 01 квітня 2025 року ОСОБА_2 заявила відвід головуючому судді Назарьовій Л. В. 
Відповідно до частини третьої статті 40 ЦПК України якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу. 

Кобеляцький районний суд Полтавської області ухвалою від 01 квітня 2025 року заявлений ОСОБА_2 відвід відхилив за безпідставністю (т. 13, а. с. 148-149) згідно із статтями 36, 40 ЦПК України. Отже, під час вирішення відводу головуючому судді Назарьовій Л. В. порушень норм ЦПК України не встановлено.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не послався на норми матеріального права, не застосував положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до Конвенції, керуючись лише статтями процесуального закону, є безпідставними, оскільки спір вирішено з додержанням норм матеріального права та процесуального права. 

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у відкладенні розгляду справи не ґрунтуються на законі.

Згідно із довідкою про надсилання судової повістки-повідомлення ОСОБА_2 направлена судова повістка про судове засідання апеляційного суду, яке призначене на 10 грудня 2025 року на 11 год 20 хв (т. 15, а. с. 70, зворот). Документ доставлено до електронного кабінету ОСОБА_2 12 листопада 2025 року о 13:50:29 (т. 15, а. с. 72, зворот). Отже, ОСОБА_2 належним чином була повідомлена про судове засідання суду апеляційної інстанції.

07 грудня 2025 року на адресу Полтавського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, виконання якої заявниця просила доручити Решетилівському районному суду Полтавської області (т. 15, а. с. 93, 94).

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 09 грудня 2025 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_2 з тих підстав, що можливість забронювати майданчик для проведення засідання в режимі відеоконференції відсутня, оскільки програмно-апаратні майданчики для проведення відеоконференції з Решетилівським районним судом Полтавської області на 11 год 20 хв 10 грудня 2025 року на цю дату вже заброньовано (т. 15, а. с. 106).

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_2 не була присутня в судовому засіданні апеляційного суду 10 грудня 2025 року, призначеному на 11 год 20 хв, про що свідчить протокол судового засідання. Таким чином, ОСОБА_2 реалізувала своє процесуальне право на участь у судовому засіданні відповідно до статті 43 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що апеляційний суд проголосив непідписаний текст постанови, яка відсутня у ЄДР, що є підставою для скасування постанови апеляційного суду відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 411 ЦПК України, не впливають на правильність висновків судового рішення апеляційного суду, оскільки у матеріалах справи міститься оригінал постанови суду апеляційної інстанції від 10 грудня 2025 року (т. 15, а. с. 126-137), яка підписала всім складом суду, надіслана до ЄДР 22 грудня 2025 року та забезпечено доступ до якої 24 грудня 2025 року. 

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, а також встановили фактичні обставини справи на підставі недопустимих доказів, колегія суддів звертає увагу, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс8).

Інші доводи касаційних скарг правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявників іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами попередніх інстанцій рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявників.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України»), заява № 3236/03, рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, заява № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 

За таких обставин касаційні скарги задоволенню не підлягають, а оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

За положеннями пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. 

Доводи касаційних скарг про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, 
а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29 липня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 грудня 2025 рокузалишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк 	
		
	О. М. Осіян  	
		
	Н. Ю. Сакара