Справа № 390/1815/23
Провадження № 2/390/805/23

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" квітня 2026 р.Кропивницький районний суд Кіровоградської області в складі: 
головуючого – судді Бойко І.А.,
при секретарях – Погрібній А.Р., Гордузі О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення права власності,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1641 га, кадастровий номер 3522587200:51:005:0066, розташованої по АДРЕСА_1 . Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39500363 від 03.02.2018. Також просить стягнути з відповідачів судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 19.03.2021 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивачем набуто у власність земельну ділянку загальною площею 0,1743 га, кадастровий номер 3522587200:51:005:0070, розташовану АДРЕСА_1 . Поряд з цим, між ОСОБА_5 та ( ОСОБА_6 і ОСОБА_2 03.02.2018 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідачами набуто у власність земельну ділянку загальною площею 0,1641 га, кадастровий номер 3522587200:51:005:0066, розташовану по АДРЕСА_1 . Спірна земельна ділянка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності. Позивач із відповідачами є сусідами. На даний час ОСОБА_2 , з підстав нібито самовільного зайняття ОСОБА_1 частини земельної ділянки, співвласником якої він є, ініційовано з останньою спір про добросусідство (цивільна справа №390/756/22). У ході судового розгляду представником ОСОБА_2 серед іншого подано до суду копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_5 , розробленої ФОП ОСОБА_7 . При цьому, в землевпорядній документації мається рішення чотирнадцятої сесії двадцять першого скликання Соколівської сільської ради народних депутатів Кіровоградського району Кіровоградської області «Про надання земельної ділянки під забудову житлового будинку» від 16 грудня 1992 року №525, згідно якого ОСОБА_5 надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,12 га, розміщену на АДРЕСА_1 , для будівництва житлового будинку і господарських будівель. Надалі на замовлення ОСОБА_1 судовим експертом Петровою О.В. складено висновок, за змістом якого технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 на території Соколівської сільської ради, Кіровоградського району, розроблена ФОП ОСОБА_7 , за складом, змістом та правилами оформлення не відповідає вимогам земельного законодавства тa іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, чинних станом на 19.06.2012, та розроблена без відповідного рішення органу місцевого відповідного самоврядування про надання земельної ділянки у власність. Водночас експертом зауважено, що в даному випадку мав бути розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. За вказаних вище фактичних обставин, з підстави невідповідності поданих документів вимогам законодавства, у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки мало б бути відмовлено. З огляду на вищевикладене, державна реєстрація належної ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності земельної ділянки підлягає скасуванню з одночасним припиненням речового права відповідачів (шляхом скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав) на неї.
У судовому засіданні представник позивача Салюк С.С. просив задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Звернув увагу, що у відповідачів земельна ділянка більша, ніж виділялася рішенням сільської ради, тобто 0,1641 га замість 0,12 га.
У свою чергу представник відповідача – ОСОБА_2 – ОСОБА_8 заперечив щодо задоволення позовних вимог, зазначив, що відповідачі набули право власності на спірну земельну ділянку на законних підставах, а розробкою технічної документації займався попередній власник. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав того, що обрано неналежний спосіб захисту.
У письмових поясненням представник відповідача ОСОБА_8 зазначив, що так як позивач не оспорює, що будинок по АДРЕСА_1 належить відповідачам, не ставить питання про витребування на його користь земельної ділянки за вказаною адресою, а спір по суті стосується межі між земельними ділянками, тому позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Якщо позивач вважає, що його права як власника земельної ділянки порушуються, то такі права підлягають захисту шляхом пред`явлення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а не позову про скасування державної реєстрації та припинення права власності. Останній позов не вирішує суті спору та не відновлює права позивача, а навпаки є непропорційним втручанням у право власності відповідачів, оскільки призводить до втрати ними права власності навіть на ту частину земельної ділянки, на яку позивач не претендує. 
Щодо тверджень позивача про розробку технічної документації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , без відповідного рішення органу місцевого самоврядування зазначив, що відповідно до рішення Соколівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, вказана земельна ділянка була надана ОСОБА_5 під забудову індивідуального житлового будинку у довічне успадковане володіння, що є цілком законним різновидом права власності на земельну ділянку, а отже і розробка землевпорядної документації на спірну земельну відбувалася на основі відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність. 
Щодо висновку експерта Петрової О.В. за результатами проведення експертизи з питань землеустрою №12/09/23 від 07.09.2023 представник відповідача вказав, що позивач посиланням на вказаний висновок експерта, акцентує увагу на необхідності розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Однак, межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , були встановлені 25.05.2012, що підтверджується відповідним актом встановлення в натурі та погодження меж земельної ділянки, тому необхідності у формуванні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не було. 
На підставі вищевикладеного, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, в поданій до суду заяві зазначила, що заперечує позовні вимоги у повному обсязі, просить проводити розгляд справи без її участі.
Дослідивши обґрунтування позовної заяви, заслухавши пояснення представників, дослідивши надані докази, суд виходить з наступного.
Суд установив, що 19.03.2021 ОСОБА_1 купила у ОСОБА_4 та ОСОБА_9 земельну ділянку, кадастровий номер 3522587200:51:005:0070, площею 0,1743 га, розташовану по АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі – продажу від 19.03.2021, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського територіального округу Биковим С.Є. та (т.1 а.с.12-13). 
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником земельної ділянки, кадастровий номер 3522587200:51:005:0070, площею 0,1743 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 (т.1 а.с.14).
На підставі рішень Соколівської сільської ради № 1788/1 від 29.07.2014 та № 1867 від 17.09.2014 ОСОБА_9 було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 0.2200 га, яка розташована по АДРЕСА_1 . В разі виявлення розбіжностей у площі, вона остаточно буде затверджена при прийнятті рішення про надання земельної ділянки у власність (т.1 а.с. 18, 18 зв.).
Відповідно до відомостей поземельної книги земельна ділянка, кадастровий номер 3522587200:51:005:0070, має площу 0.1743 га (т.1 а.с.31).
03.02.2018 між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі – продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Драною І.В., на підставі якого ОСОБА_10 і ОСОБА_2 отримали у власність земельну ділянку, кадастровий номер 3522587200:51:005:0066, загальною площею 0,1641 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с 38-40).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності земельна ділянка, кадастровий номер 3522587200:51:005:0066 перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , розмір частки кожного, (т. 1 а.с.41-42).
До позовної заяви долучено копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , в якій міститься: рішення чотирнадцятої сесії народних депутатів Соколівської сільської ради № 525 від 16.12.1992 про надання земельної ділянки під забудову житлового будинку, ОСОБА_5 , було надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку АДРЕСА_1 розміром 0,12 га. У рішенні вказано, що право володіння наданою ділянкою ОСОБА_5 виникне після встановлення меж цієї ділянки в натурі (т.1 а.с.50); у довідці Соколівської сільської ради № 848 від 13.04.2012 зазначено, що на території Соколівської сільської ради, згідно земельно - кадастрової книги № 1 за № 216 земельна ділянка загальною площею 0,12 га «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» рахується за ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка не приватизована. Державний акт на право власності на земельну ділянку не виготовлявся (т. 1 а.с.51); план земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку, який наявний у технічному паспорті та датований 20.10.2009, земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 має загальну площу 1620,00 (т.1 а.с.52-53); технічне завдання від 25.05.2012 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Проведення вказаних робіт проводилося на підставі рішення Соколівської сільської ради від 16.12.1992 № 525. Площа земельної ділянки зазначена в технічному завданні – 0,1464 га (т. 1 а.с.59); акту встановлення в натурі та погодження меж земельної ділянки від 25.05.2012, підписаного начальником управління Держкомзему у Кіровоградському районі – Камневим С., землекористувачем – ОСОБА_5 , виконавцем Шимановичем Р., а також власниками земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , і представником Соколівської сільської ради, площа земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 має загальну площу 0,1641 га та їй присвоєно кадастровий № 35225872:51:005:0066 (т.1 а.с.61-63).
У поземельній книзі на земельну ділянку з кадастровим номером 35225872:51:005:0066, її площа також зазначена 0,1641 га (т.1 а.с.65,66). 
Згідно висновку експерта за результатами проведення експертизи з питань землеустрою № 12/09/2023 від 07.09.2023 копія технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 на території Соколівської сільської ради, Кіровоградського району», розроблена ФОП ОСОБА_7 , прошита, пронумерована та скріплена печаткою відділу 2 Управління надання ГУ Держгеокадастру адміністративних послуг Кіровоградській області на 18 арк. за складом, змістом та правилами оформлення не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування чинних станом на 19.06.2012 та розроблена без відповідного рішення органу місцевого самоврядування по надання земельної ділянки у власність. Також зазначено, що в даному випадку повинен бути розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У дослідницькій частині вказаного висновку експерта звернуто увагу на те, що Земельний кодекс України від 18.12.1990 № 561-ХІІ, в редакції чинній станом на 16 грудня 1992 року не передбачав такого виду права, як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. А тому, станом на 16 грудня 1992 року (дата прийняття зазначеного рішення) Рішення № 525 не відповідає нормам та положенням Земельного кодексу України. При цьому в пояснювальній записці зазначено, техдокументація розроблена на підставі Рішення № 525, що не відповідає встановленому частинами 1, 2 статті 118 Земельного кодексу України порядку приватизації земельних ділянок на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельних ділянок, які були надані громадянам у користування раніше рішеннями відповідних органів. (т. 1 а.с.81-89). 
За клопотанням сторони позивача судом було витребувано з ОКП «КООБТІ» копію інвентаризаційної справи № 1047 на будинок АДРЕСА_1 , в якій є: Розпорядження представника президента України – Ф.І. Згривець № 403 від 02.08.1993 про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці 1200 кв. м, виділеної рішенням Соколівської сільської ради народних депутатів № 525 від 16.12.1992 ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 160). Акт виносу в натурі меж земельної ділянки і розробки будівель від 28.09.1993 зі схемою, згідно з яким ОСОБА_5 встановлено межі земельної ділянки АДРЕСА_1 та її площа становить 1200 кв. м (т. 1 а.с.162-164). 
Висновком експерта, складеного за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 416 від 29.08.2025 зроблено висновок про те, що відстань від воріт літ.№1 до паркану (з металопрофілю) між садибами АДРЕСА_4 , станом на момент проведення обстеження, становить 3,50 м. За результатами проведених досліджень зроблено висновок про те, що відповідно до наданої на дослідження інвентаризаційної справи № 1047, а саме абрису виготовленого станом на 25.06.2009 (с. 24 інвентаризаційної справи № 1047), відстань від воріт літ. № 1 до закінчення огорожі літ. № 2 в напрямку садиби АДРЕСА_1 , станом на 26.06.2009 становила 3,3 м.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року передбачав існування специфічного речового права на земельну ділянку та можливість для фізичних осіб бути суб`єктами права довічного успадковуваного володіння землею.
Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу громадянам у довічне успадковуване володіння могли надаватися землі для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.
Разом із тим, ЗК України № 2196-XII у редакції від 13 березня 1992 року виключив згадку про право довічного успадковуваного володіння та передбачав надання земель лише у постійне та тимчасове користування.
Нова редакція ЗК України, введена Законом України № 2196-XII від 13 березня 1992 року, яка серед умов та порядку надання земель для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) не передбачала такого виду прав на земельну ділянку, як довічне успадковуване володіння землею, набрала чинності 16 травня 1992 року.
Згідно зі статтею 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначила, що ОСОБА_10 і ОСОБА_2 отримали у власність земельну ділянку, кадастровий номер 3522587200:51:005:0066, загальною площею 0.1641 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбавши її у ОСОБА_5 , яка у свою чергу набула її, зокрема, на підставі рішення чотирнадцятої сесії народних депутатів Соколівської сільської ради № 525 від 16.12.1992 про надання земельної ділянки у довічне успадковане володіння АДРЕСА_1 розміром 0.12 га. під забудову житлового будинку.
У постанові від 20 листопада 2019 року в справі № 365/54/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом не може бути позбавлена права на таке володіння. Дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.
Відповідно до статей 22 та 23 ЗК Української РСР (у редакції, чинній на час прийняття рішення Соколіською сільською радою від 16.12.1992) право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.
Закон України «Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу Української РСР» № 2196-XII від 13 березня 1992 року (який набрав чинності 16 травня 1992 року) виключив згадку про право довічного успадковуваного володіння та передбачив надання земель лише в приватну власність або в постійне та тимчасове користування.
Втім, виключення з Кодексу правил про право довічного успадковування володіння не означало припинення цього права, як і не було передбачено його автоматичного переходу в іншу організаційну форму. Як суб`єктивне право, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, що виникло свого часу відповідно до закону, могло бути припинене лише з підстав, передбачених законом, проте в законі таких підстав наведено не було.
Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.
Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
Разом з тим рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп положення пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визнано неконституційними. Надалі вказаний пункт був виключений з Закону.
За таких обставин особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом, не може бути позбавлена права на таке володіння.
На правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право.
Установлено, що рішенням Соколівської сільської ради народних депутатів від 16.12.1992 ОСОБА_5 у довічне успадковане володіння було передано спірну земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.
Вказане рішення у встановленому законом порядку не визнане недійсним, не скасоване та є чинним.
Відповідно до ч.1 ст.19 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття рішення про передачу земельної ділянки), сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.
На підставі рішення сільської ради земельна ділянка була відведена в натурі в користування ОСОБА_5 , що підтверджується актом виносу в натурі меж земельної ділянки і розробки будівель зі схемою (т.1 а.с. 162-163).
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (стаття 21 ЦК України).
Враховуючи, що рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_5 не визнавалося недійсним, до відповідачів як до однієї зі сторін договору купівлі-продажу перейшло право володіння земельною ділянкою.
У постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 904/9070/21 зазначено, що спірні правовідносини відбувались у 1993 році, в період значних змін у законодавчому регулюванні земельних правовідносин, зміни юридичних титулів, недостатнього рівня юридичної обізнаності не тільки населення, а й посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування, формування нових органів державної влади, а отже певної юридичної та компетенційної невизначеності, що, природно, впливало й на рівень правозастосування в цій сфері. У вказаній справі Верховний Суд дійшов висновку про те, що дії органу, який діяв від імені держави та допустив помилку щодо неналежної форми державного акту, не можуть бути покладені у вину тільки особи, якій видано такий державний акт. 
Таким чином, суд приходить до висновку, що надання ОСОБА_5 рішенням Соколівської сільської ради земельної ділянки у довічне успадковане володіння в той час, як Закон про надання такого виду прав на земельну ділянку вже втратив чинність, є порушенням з боку органу місцевого самоврядування, і вина за таке порушення не може бути покладена лише, у цьому випадку, на власників земельної ділянки.
Щодо необхідності розробки у даному випадку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розробляються у разі формування нових земельних ділянок із земель державної, комунальної власності (крім випадків формування земельних ділянок за іншою документацією із землеустрою) та у разі зміни цільового призначення земельних ділянок у випадках, визначених законом. Проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки також можуть передбачати поділ, об`єднання земельних ділянок, які перебувають у власності однієї особи.
Частинами 1, 2 ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).
Зважаючи, що право власності (користування), у ОСОБА_5 на спірну земельну ділянку виникло до 2004 року, та відповідно вона вважається сформованою, тому у формуванні проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки необхідності не було.
Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Глава 29 ЦК України, в тому числі, регулює поняття негаторних і віндикаційних способів захисту.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).
Позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (негаторний позов) є вимога власника, який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею. Власник, який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні та вимагає від відповідача припинити протиправні дії щодо свого майна, які не пов`язані із порушенням володіння.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння (п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
У підпунктах 11.82–11.85 постанови від 09 лютого 2022 року в справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.43–8.46 постанови від 16 листопада 2022 року в справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16 та від 16 листопада 2022 року в справі № 911/3135/20.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 143/591/20 (підпункт 8.46), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (підпункт 6.21), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16 (пункт 155).
Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивач просить скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0.1641, кадастровий номер 3522587200:51:005:0066, розташованої по АДРЕСА_1 та припинити право власності відповідачів на неї. Як зазначено у позові, ОСОБА_2 , як співвласником земельної ділянки ініційовано спір щодо меж земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_11 .
У клопотанні про призначення експертизи представник позивача зазначає, що предметом доказування у справі є, зокрема, визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок. 
За результатами судової земельно-технічної експертизи від 29.08.2025 констатовано, що відстань від воріт літ.№1 до паркану (з металопрофілю) між садибами АДРЕСА_4 , станом на момент проведення обстеження, становить 3,50 м, а станом на 25.06.2009 становила 3,3 м.
Таким чином, спір між сторонами стосується фактично меж земельних ділянок позивача та відповідачів. Тобто, якщо позивач вважає, що його права як власника земельної ділянки порушуються, то такі права підлягають захисту шляхом пред`явлення негаторного позову. 
Крім того, суд зауважує, що звертаючись до суду із зазначеними позовними вимогами позивачем поза увагою сторони позивача залишено той факт, що метою їх задоволення є позбавлення відповідачів права власності навіть на ту частину земельної ділянки, на яку позивач не претендує. Зазначений спосіб втручання у фундаментальні права відповідачів, які гарантовані державною та захищені на конституційному рівні, з огляду на фактичний характер спору – щодо меж земельних ділянок та їх площ, не відповідає принципу необхідності у демократичному суспільстві та принципу пропорційності – розумної співмірності мети та застосованих засобів.
Виходячи з зазначеного, позовні вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки не підлягають задоволенню, у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного,керуючись 5, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265,273 ЦПК України,суд 
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення права власності,- відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_5 ;
Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 ,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_7 ;
Суддя І.А. Бойко