Справа № 132/2144/25 
Провадження №11-кп/801/348/2026 
Категорія: 285 
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1 
Доповідач: ОСОБА_2 

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року   	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 ,
з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника 
у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця в залі суду матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025020220000183 від 21.05.2025 за апеляційною скаргою із доповненнями прокурора у кримінальному провадженні – прокурора Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 та апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 26.01.2026, яким
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Первомайське Первомайського району АР Крим, громадянина України, приватного підприємця, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, раніше несудимого, 
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік, із покладеними обов`язками, передбаченими ст. 76 КК України.
В С Т А Н О В И В: 
За вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 26.01.2026 ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України за таких обставин. 
ОСОБА_8 з 11 червня 2024 року перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 69/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03 березня 2022 року № 2105-ІХ, у зв`язку із введенням воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на території України з 24 лютого 2022 року введений воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжено, зокрема, відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану України» від 15 квітня 2025 року №235/2025, затвердженого Законом України від 16 квітня 2025 року №4356-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 годин 30 хвилин 09 травня 2025 року строком на 90 діб до 07 серпня 2025 року у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до положень частини 2 статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини 1 статті 106 Конституції України, оголошено та проводиться загальна мобілізація.
Згідно із довідкою військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 № 117/1148 від 10 червня 2024 року, військовозобов`язаного ОСОБА_8 визнано придатним до військової служби за віком і станом здоров`я.
02 травня 2025 року військовозобов`язаний ОСОБА_8 , перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , отримав від діловода відділення мобілізаційної роботи ОСОБА_10 повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 03 травня 2025 року о 07:00 годині з метою його призову по мобілізації до Збройних Сил України для призначення його в команду навчального центру військової частини НОМЕР_1 .
Незважаючи на це, ОСОБА_8 , будучи військовозобов`язаним, придатним до військової служби, не маючи відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» права на відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією, а також, будучи належним чином повідомленим у встановленому законом порядку про необхідність прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшого призначення його в команду навчального центру військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби у зв`язку з оголошенням мобілізації та призовом на військову службу у Збройні Сили України по мобілізації, без поважних на те причин, з метою ухилення від призову, маючи можливість прибути, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, умисно не прибув 03 травня 2025 року о 07:00 годині до ІНФОРМАЦІЯ_2 : АДРЕСА_2 для його призову за мобілізацією до Збройних Сил України, чим порушив порядок комплектування Збройних Сил України та статтю 65 Конституції України.
У подальшому, на телефонні дзвінки старшого офіцера відділення рекрутингу та комплектування, майора ОСОБА_11 , ОСОБА_8 не відповідав, до ІНФОРМАЦІЯ_2 не з`являвся.
Дії ОСОБА_8 судом першої інстанції були кваліфіковані за ст. 336 КК України, тобто ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Прокурор Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури ОСОБА_9  подала апеляційну скаргу з доповненнями, у якій не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його винуватості просила скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. 
Апеляційну скаргу з доповненнями мотивує тим, що, не оскаржуючи встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, зокрема місця, часу, способу його вчинення та інших істотних даних, сторона обвинувачення вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Зокрема, як зазначається в апеляційній скарзі, судом першої інстанції безпідставно застосовано положення ст. 75 КК України, тобто закон, який у даному випадку не підлягав застосуванню, що призвело до необґрунтованого звільнення обвинуваченого від відбування покарання, а також до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його надмірної м`якості.
Обґрунтовуючи свої доводи, апелянт звертає увагу на те, що відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом на підставі об`єктивно встановлених обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК України, чого, на переконання сторони обвинувачення, у даному випадку дотримано не було.
Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції, призначаючи покарання, не в повній мірі врахував вимоги ст. 65 КК України, відповідно до яких покарання має призначатися з урахуванням ступеня тяжкості кримінального правопорушення, особи винного, а також обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, і має бути необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Посилаючись на положення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», апелянт наголошує, що суди зобов`язані у кожному конкретному випадку належним чином враховувати всі обставини справи, дані про особу винного, а також наводити переконливі мотиви прийнятого рішення, чого, на його думку, суд першої інстанції не зробив.
Разом із цим, апелянт зазначає, що хоча суд і врахував позитивні характеристики обвинуваченого, його несудимість, відсутність перебування на обліку у лікарів та інші соціально-побутові дані, однак дійшов помилкового висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.
Зокрема, як підкреслюється в апеляційній скарзі, суд не надав належної оцінки поведінці обвинуваченого, який як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду не визнав своєї вини, не виявив щирого каяття, не висловив жалю з приводу вчиненого та намагався уникнути відповідальності, що свідчить не про його виправлення, а навпаки - про небажання усвідомити протиправність своїх дій.
Крім того, прокурор акцентує увагу на тому, що обвинувачений не усвідомлює спричиненої шкоди та свідомо не бажає виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту держави, перекладаючи його на інших громадян, що свідчить про його негативне ставлення до загальнообов`язкових суспільних цінностей.
Додатково зазначається, що суд першої інстанції не врахував той факт, що кримінальне правопорушення вчинено в умовах воєнного стану, що істотно підвищує його суспільну небезпечність, оскільки такі дії можуть призвести до підриву військової дисципліни, розбалансування системи оборони держави та негативно впливають на забезпечення її суверенітету.
Як убачається з доводів апеляційної скарги, обвинувачений, незважаючи на усталену правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 27.10.2025 у справі № 573/838/24, відповідно до якої законодавство не допускає відмови від призову під час мобілізації з мотивів релігійних чи інших переконань, продовжує наполягати на своїй відмові виконувати військовий обов`язок, що свідчить про його намір і надалі ухилятися від проходження військової служби.
Також апелянт зазначає, що відповідно до положень ст. 75 КК України застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе лише за умови обґрунтованого переконання суду в тому, що виправлення особи можливе без реального відбування покарання, при цьому таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин справи, зокрема характеру та ступеня тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших даних, які мають істотне значення.
Водночас, на думку апелянта, у даному випадку відсутні обставини, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому підстав для застосування ст. 75 КК України не було.
Крім того, в апеляційній скарзі підкреслюється, що призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України не забезпечує досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, а саме не сприяє виправленню обвинуваченого та не запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, особливо в умовах воєнного стану.
Окремо апелянт наголошує, що суд першої інстанції не врахував значний суспільний резонанс таких кримінальних правопорушень та необхідність формування належної превентивної практики, оскільки надмірна м`якість покарання може створити у суспільстві уявлення про безкарність та сприяти подальшому ухиленню від виконання конституційного обов`язку.
З урахуванням наведеного, апелянт вважає, що призначене покарання не відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а тому вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким має бути призначено реальне покарання без застосування положень ст. 75 КК України.
Захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , теж подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а також судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність. 
Зокрема, як зазначає апелянт, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо характеру дій обвинуваченого, не врахувавши, що відмова останнього від проходження військової служби була обумовлена виключно його глибокими, щирими та послідовними релігійними переконаннями як одного зі Свідків Єгови, що, у свою чергу, підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду доказів. 
При цьому в апеляційній скарзі наголошується, що обвинувачений не ухилявся від виконання свого обов`язку перед державою, а неодноразово, систематично та послідовно звертався до уповноважених органів із заявами про заміну військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, детально обґрунтовуючи свої релігійні переконання та їх несумісність із будь-якою формою військової служби, у тому числі такою, що не пов`язана з носінням зброї. 
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції фактично проігнорував надані стороною захисту докази, які підтверджують щирість і сталість релігійних переконань обвинуваченого, а також його багаторічну належність до релігійної організації, активну участь у її діяльності та спосіб життя, що відповідає відповідним релігійним нормам, натомість безпідставно дійшов висновку про можливість проходження ним військової служби. 
Як убачається зі змісту апеляційної скарги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що релігійні переконання обвинуваченого не перешкоджають виконанню військового обов`язку під час мобілізації, не надавши належної оцінки доказам, які свідчать про протилежне, та не врахувавши, що для осіб, які сповідують відповідні релігійні переконання, будь-яка форма військової служби є неприйнятною. 
Водночас, як зазначається у апеляційній скарзі, суд першої інстанції безпідставно виходив із припущення про можливість залучення обвинуваченого до виконання обов`язків у Збройних Силах України, не пов`язаних із безпосередньою участю у бойових діях або використанням зброї, однак не навів жодного належного доказу на підтвердження існування такої можливості саме з урахуванням релігійних переконань обвинуваченого. 
Окрім цього, апелянт вказує, що суд неправильно застосував положення ч. 4 ст. 35 Конституції України, дійшовши необґрунтованого висновку про те, що право на альтернативну (невійськову) службу поширюється виключно на мирний час та строкову військову службу, тоді як зазначена конституційна норма має пряму дію та поширюється на всі складові військового обов`язку, включаючи військову службу за призовом під час мобілізації. 
При цьому, як підкреслюється в апеляційній скарзі, відсутність у законодавстві України належного механізму реалізації права на альтернативну (невійськову) службу в умовах воєнного стану не може тлумачитися як підстава для обмеження такого права або притягнення особи до кримінальної відповідальності, оскільки конституційні гарантії є нормами прямої дії та підлягають безпосередньому застосуванню. 
Також апелянт наголошує, що суд першої інстанції не врахував міжнародно-правові зобов`язання України, зокрема положення ст. 9 Європейської конвенції з прав людини та ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, а також усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на відмову від військової служби з мотивів совісті є складовою свободи релігії та не підлягає обмеженню навіть у період воєнного стану чи з мотивів національної безпеки. 
Крім того, у апеляційній скарзі звертається увага на те, що суд першої інстанції фактично застосував однаковий підхід до осіб із різними релігійними переконаннями, не врахувавши специфіку віровчення Свідків Єгови, що виключає можливість проходження будь-якої форми військової служби, чим, на думку апелянта, допустив дискримінаційний підхід та порушив принцип рівності перед законом. 
Узагальнюючи наведене, апелянт вважає, що встановлені у справі фактичні обставини підтверджують наявність у обвинуваченого щирих релігійних переконань, несумісних із виконанням військового обов`язку, а його дії були спрямовані на реалізацію конституційного права на свободу совісті, у зв`язку з чим висновок суду про його винуватість є передчасним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора із доповненнями та просив її задовільнити, щодо апеляційної скарги захисника заперечував, думки захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовільнити, щодо апеляційної скарги прокурора – заперечували та просили залишити її без задоволення, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків. 
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. 
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Указаним вимогам вирок суду не відповідає.
У поданій апеляційній скарзі прокурор зазначає, що призначаючи покарання суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та призначив явно несправедливе та легке покарання. 
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
24 лютого 2022 року в Україні розпочалося повномасштабне збройне вторгнення збройних сил іноземної держави, у зв`язку з чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, на всій території України було введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє й на момент розгляду даного кримінального провадження.
Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обов`язком громадян України.
В умовах воєнного стану, відповідно до ст. ст. 1, 2, 17, 65 Конституції України, захист суверенітету, територіальної цілісності та незалежності України є найважливішим обов`язком держави та справою всього Українського народу, а виконання військового обов`язку є конституційним обов`язком кожного громадянина України.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції, як убачається з мотивувальної частини вироку, врахував характер ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який є одруженим, здійснює підприємницьку діяльність, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, а також інші обставини, що його характеризують. Крім того, судом було взято до уваги мету покарання, яка полягає не лише у карі, а й у виправленні засудженого та запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.
Водночас суд першої інстанції врахував, що кримінальне правопорушення обвинувачений вчинив уперше, воно відноситься до категорії нетяжких, а відповідно до досудової доповіді органу пробації ризик повторного правопорушення оцінено як середній. Також суд звернув увагу на його релігійні переконання та тривалу належність до релігійної організації, що підтверджується відповідними матеріалами кримінального провадження. З огляду на викладене, дотримуючись принципів співмірності та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку про можливість досягнення мети покарання без ізоляції від суспільства та застосував положення ст. 75 КК України, звільнивши засудженого від відбування покарання з випробуванням і поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Разом із тим, колегія суддів апеляційної інстанції, вважає, що питання призначення покарання підлягає оцінці крізь призму забезпечення його справедливості, співмірності та достатності, з урахуванням як даних про особу винного, так і ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Колегія суддів також враховує суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, оскільки в період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації він умисно проігнорував свій конституційний обов`язок по захисту Батьківщини, а також те, що на території України введений воєнний стан, у зв`язку з чим, дана категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, тому призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України не сприятиме його меті щодо виправлення та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень в умовах воєнного стану, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження судом апеляційної інстанції підтверджено факт ухилення обвинуваченого від військової служби наступними доказами, а саме: 
- повідомленням про кримінальне правопорушення від 19.05.2025 № 1232, згідно із яким начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковник ОСОБА_12 поінформував начальника відділення поліції № 1 Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в порядку статті 214 КПК України про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, до якого долучено: копію рапорту майора ОСОБА_11 ; копію розписки ОСОБА_8 про отримання повістки про включення в команду навчального центру; копію попередження щодо неприбуття за повісткою; копію направлення на медичний огляд військово-лікарської комісії; копію довідки військово-лікарської комісії про придатність військовозобов`язаного до проходження військової служби; копію картки обстеження та медичного огляду; копії паспорту та ідентифікаційного коду (том № 2, а.с. 5);
- протоколом тимчасового доступу до речей і документів, складеним 05.06.2025 старшим слідчим слідчого відділу відділення поліції № 1 Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_13 , згідно із яким на підставі ухвали слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області від 29.05.2025 у справі №132/1659/25, провадження №1-кс/132/285/25 отримано тимчасовий доступ до матеріалів особової справи ОСОБА_8 , які перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якої вилучено такі документи: рапорт, корінець повістки (розписку), попередження, направлення на медичний огляд військово-лікарської комісії, довідку ВЛК; картку обстеження та медичного огляду; копії паспортних даних ОСОБА_8 ; поіменний список військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_2 до в/ч НОМЕР_1 (том № 2, а.с. 24);
- направленням від 03.06.2024 № 3091, згідно із яким начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 (Калинівка) ОСОБА_12 направив ОСОБА_8 на медичний огляд військово-лікарської комісії, з метою визначення ступеня його придатності до військової служби, до КП « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Калинівської міської ради (том № 2, а.с. 30);
- карткою обстеження та медичного огляду від 10.06.2024 № 117/1148, відповідно до якої військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 (Калинівка) в КП « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Калинівської міської ради був проведений медичний огляд ОСОБА_8 , за результатами якого встановлено, що за станом свого здоров`я, він придатний до військової служби (том № 2, а.с. 31-36);
- довідкою військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 (Калинівка) від 10.06.2024 № 117/1148, згідно із якою 10.06.2024 проведено медичний огляд солдата запасу ОСОБА_8 , який на підставі графи ІІ Розладу хвороб, графи ТДВ, придатний до військової служби (том № 2, а.с. 37);
- копією військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого ОСОБА_8 11.06.2024 ІНФОРМАЦІЯ_4 , у якому містяться записи про те, що ОСОБА_8 11.06.2024 взятий на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_2 (Калинівка), 10.06.2024 медичною комісією при ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_2 визнаний придатним до військової служби, військове звання – солдат, військово-облікова спеціальність 956647А «Робітник будівельних робіт», на підставі Указу Президента України від 14.01.2025 № 27/2025, призваний у Збройні Сили України по мобілізації (том № 2, а.с. 25-26);
- поіменним списком військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_2 (Калинівка) і відправлені у складі команди « НОМЕР_1 » від 02.05.2025 за вих. № 1097, згідно яким ОСОБА_8 був включений в склад команди для направлення в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , пункт призначення: АДРЕСА_3 , час прибуття в пункт призначення: 15:00 год. 03.05.2025, порядок відправки: автомобільним транспортом (том № 2, а.с 11-12);
- мобілізаційним розпорядженням та розпискою (корінцем повістки) №3123, згідно із яким ОСОБА_8 02.05.2025 отримав повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 07:00 год. 03.05.2025 (том № 2, а.с. 7, 29);
- попередженням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_14 , відповідно до якого ОСОБА_8 в письмовій формі 21.04.2025 попереджено про те, що у разі неявки у вказаний у повістці термін або відмови від отримання повістки, він підлягає кримінальній відповідальності за ст. 336 КК України (том № 2, а.с. 8);
- повідомленням від 02.05.2025 ОСОБА_8 , відповідно до якого він повідомляє начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що він отримав повістку на 03.05.2025 на відправлення від вказаного відділу, однак, з`являтися до цього центру комплектування та соціальної підтримки не буде, з мотивів глибоких особистих релігійних переконань (том № 2, а.с. 17);
- рапортом від 16.05.2025 року за вх. № 4310, згідно із яким старший офіцер відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 , майор ОСОБА_11 доводить до відома начальника вказаного відділу про те, що військовозобов`язаний, солдат запасу ОСОБА_8 не прибув 03.05.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_2 по бойовій повістці для відправки в команду навчального центру військової частини НОМЕР_1 . Зі змісту цього рапорту вбачається, що ОСОБА_8 02.05.2025 отримав в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 бойову повістку на 03.05.2025, на 07.00 год. в команду навчального центру військової частини НОМЕР_1 . Висновком військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 від 10.06.2024, протокол № 117/1148 визнаний придатний до військової служби. Попередження щодо кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України доведено під особистий підпис (том № 2, а.с. 6).
Таким чином, суд першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши обставини кримінального провадження, на підставі належних, допустимих та достатніх доказів, справедливо визнав ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, правильно кваліфікував його дії, проте необґрунтовано дійшов висновку про можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України.
З урахуванням характеру та підвищеного ступеня суспільної небезпечності інкримінованого злочину, вчиненого в умовах воєнного стану, форми вини, способу та тривалості протиправної поведінки, що свідчить про стійкий умисел на ухилення від виконання конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, а також відсутності обставин, які істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого, висновок суду про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є необґрунтованим.
Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Верховний суд з даного приводу висловив наступну позицію, що звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК) може застосовуватися у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства. 
Дана позиція була висловлена зокрема у постанові від 09.08.2021 (справа № 235/689/20, постанові від 25.01.2021 (справа № 331/2455/19), постанові від 09.12.2020 (справа № 320/2380/17-к), постанові від 15.02.2022 (справа № 127/792/18). 
Разом із тим, застосування положень ст. 75 КК України при призначенні покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, є недоцільним та таким, що суперечить завданням кримінального закону і цілям покарання.
Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України, посягає на основи обороноздатності держави, встановлений порядок комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань, а в умовах дії воєнного стану та загальної мобілізації набуває підвищеного рівня суспільної небезпеки, оскільки безпосередньо пов`язане з виконанням конституційного обов`язку громадян щодо захисту Вітчизни.
Ухилення від призову на військову службу під час мобілізації фактично підриває мобілізаційні заходи, створює загрозу національній безпеці та обороноздатності держави, а також формує у суспільстві хибне уявлення про допустимість і безкарність такої поведінки, що є особливо небезпечним у період збройної агресії.
За таких обставин звільнення від відбування покарання з випробуванням не забезпечує ані мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, ані загальної та спеціальної превенції, оскільки не здатне сформувати у засудженого належне усвідомлення суспільної небезпеки вчиненого, а також не виконує стримуючої функції щодо інших осіб.
Отже, враховуючи характер і спрямованість кримінального правопорушення, підвищений рівень його суспільної небезпеки, застосування ст. 75 КК України є безпідставним і таким, що не відповідає засадам справедливості, законності та невідворотності кримінальної відповідальності.
Верховний Суд у своїй постанові від 17.05.2024 у справі № 596/801/23 зазначив, що той факт, що військовозобов`язаний, який ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, беззаперечно визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, а також на момент апеляційного та касаційного перегляду вже був призваний на військову службу за мобілізацією та фактично проходив військову службу у складі військової частини, свідчить про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства та є підставою для застосування положень ст. 75 КК України.
При цьому Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду звернув увагу, що судам апеляційної інстанції під час перегляду вироків у справах цієї категорії необхідно враховувати нові обставини, встановлені під час розгляду, зокрема факт подальшого призову засудженого на військову службу та реального проходження ним військової служби, оскільки такі обставини можуть істотно вплинути на висновок щодо можливості його виправлення без відбування покарання.
Колегія суддів наголошує, що під час апеляційного розгляду ні захисником, ні обвинуваченим не були подані документи на підтвердження того, що обвинувачений вступив до лав Збройних Сил України, більше того обвинувачений не визнає своєї вини, а тому тільки формальне посилання на те, що злочин відноситься до категорії нетяжких кримінальних правопорушень, вчинений вперше не є підставою для застосування норм ст. 75 КК України.
Доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення з підстав його релігійних переконань колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони були предметом дослідження суду першої інстанції та обґрунтовано відхилені.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, положення ст. 35 Конституції України, які гарантують свободу світогляду і віросповідання, не надають особі права ухилятися від виконання конституційних обов`язків перед державою. При цьому заміна військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою допускається виключно у випадках та порядку, визначених законом.
Разом із тим, чинне законодавство України не передбачає можливості заміни військової служби за призовом під час мобілізації на альтернативну (невійськову) службу, оскільки така заміна встановлена лише щодо строкової військової служби. За таких обставин, посилання апелянта на наявність у обвинуваченого права на альтернативну службу в умовах мобілізації є необґрунтованими.
Апеляційний суд погоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15.04.2025 у справі № 573/406/24, відповідно до якої жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від виконання конституційного обов`язку у період мобілізації. Верховний Суд обґрунтовано вказав, що інститут альтернативної (невійськової) служби існує і може бути реалізований у мирний час, проте в умовах воєнного стану та загальної мобілізації держава має право очікувати від громадян виконання свого обов`язку із захисту Батьківщини незалежно від віросповідання.
У час, коли Україна здійснює збройну оборону проти зовнішнього агресора, питання забезпечення обороноздатності держави набуває статусу особливої суспільної потреби. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу пропорційності та «суспільної необхідності» при вирішенні питань співвідношення між виконанням громадянських обов`язків і свободою віросповідання.
Наявність такої суспільної потреби у випадку України є очевидною, оскільки держава веде виключно оборонну війну, зазнавши збройної агресії з боку чисельно переважаючого противника, а протяжність лінії активних бойових дій та потенційного нападу вимірюється тисячами кілометрів. У цих умовах мобілізація населення є закономірним і необхідним механізмом для забезпечення національної безпеки, а громадяни України повинні усвідомлювати обов`язок пошуку балансу між власними переконаннями та інтересами держави.
Посилання сторони захисту на практику Європейського суду з прав людини обґрунтовано не взяті судом першої інстанції до уваги, оскільки наведені рішення стосуються правовідносин, що виникли у мирний час та за відсутності правового режиму мобілізації, а тому не є релевантними до спірних правовідносин.
Із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 у встановленому законом порядку був визнаний придатним до проходження військової служби, однак без наявності законних підстав відмовився від її проходження, що свідчить про ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.
Апеляційний суд вважає за необхідне наголосити, що призов громадянина на військову службу під час мобілізації не означає обов`язкового залучення його до участі у бойових діях зі зброєю, оскільки відповідно до положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та роз`яснень, викладених у постанові Верховного Суду від 13.06.2024 у справі № 601/2491/22, військовозобов`язаний може бути задіяний на посадах, не пов`язаних із застосуванням зброї, зокрема при виконанні робіт з інженерного забезпечення, транспортування поранених, ремонту техніки, будівництва укріплень тощо.
У період, коли український народ проходить через найважче випробування своєї історії, кожен громадянин має усвідомити, що держава тримається не лише на законах і зброї, а передусім – на людях, які не залишають її в годину небезпеки. Любов до Батьківщини вимірюється не словами, а готовністю зробити свій внесок у її збереження, хай навіть найменший – у праці, служінні, допомозі іншим. У цій боротьбі немає чужих чи другорядних ролей, бо кожен вчинок, спрямований на зміцнення держави, – це крок до спільної перемоги над злом, що загрожує її існуванню. І саме від цієї єдності духу залежить майбутнє нашої держави. 
Колегія суддів звертає увагу на правові висновки, викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27.10.2025 у справі № 573/838/24, якими надано офіційне тлумачення застосування положень ст. 35 Конституції України в контексті виконання військового обов`язку під час мобілізації.
У вказаній постанові зазначено, що відповідно до ч. 4 ст. 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. Якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку може бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Водночас ст.ст. 17 та 65 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист Вітчизни, її незалежності та територіальної цілісності є конституційним обов`язком кожного громадянина України.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду підкреслила, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації є самостійними видами військової служби. Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу» запроваджує можливість альтернативної служби виключно замість проходження строкової військової служби у мирний час. Натомість заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, альтернативною (невійськовою) службою цим Законом не передбачена.
Таким чином, держава створила правові умови для реалізації громадянами України права на альтернативну службу у мирний час, однак у період воєнного стану та загальної мобілізації цей обов`язок підлягає обмеженню, оскільки Україна зазнала збройної агресії, і на кожного громадянина покладається обов`язок захисту Вітчизни, незалежно від релігійних переконань.
Відмова засудженого з`явитися за повісткою для проходження будь-якої служби, навіть такої, що не пов`язана з носінням зброї, є безпідставною та не може бути виправдана посиланням на ст. 35 Конституції України чи ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду обґрунтовано дійшла висновку, що під час воєнного стану держава може запроваджувати пропорційні обмеження у сфері свободи віросповідання, якщо такі обмеження мають законну мету – захист територіальної цілісності та існування самої держави.
З огляду на масштаб військової агресії, протяжність бойових дій та характер порушень міжнародного гуманітарного права, Суд констатував, що мобілізація є єдино необхідним та невідкладним заходом для запобігання знищенню державності. Тому під час мобілізації можливість проходження альтернативної служби виключається, а відмова від виконання військового обов`язку з релігійних мотивів не має правового виправдання.
Колегія суддів апеляційної інстанції враховує зазначену правову позицію як таку, що відображає усталену практику Верховного Суду щодо співвідношення конституційного права на свободу віросповідання та обов`язку громадянина захищати Україну в умовах воєнного стану.
Варто зазначити, що у постанові Верховного Суду від 21.05.2025 у справі № 636/6354/23 (провадження № 51-341км25) зроблено висновок, що:
«відсутність належного реагування держави, зокрема суду під час призначення покарання за вчинення військовозобов`язаними кримінальних правопорушень у сфері забезпечення призову та мобілізації під час збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України, нівелює визначену статями 50, 65 КК України мету покарання і може призвести до збільшення кількості аналогічних кримінальних правопорушень іншими особами, а також неспроможності забезпечення належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності й територіальної цілісності України, що призведе до порушення прав та інтересів суспільства і держави в цілому».
Згідно з ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України необхідність застосування більш суворого покарання є однією із підстав для скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку.
З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги прокурора з доповненнями є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, доводи апеляційної скарги захисника не спростовують обставин, які були встановлені під час судового розгляду кримінального провадження у суді першої та апеляційної інстанцій, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає. 
Отже, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, у порядку ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України з ухваленням нового вироку в цій частині за правилами, визначеними у п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 414, 419, 420 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу із доповненнями прокурора у кримінальному провадженні – прокурора Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9  – задовільнити частково. 
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , – залишити без задоволення. 
Вирок  ІНФОРМАЦІЯ_5 від 26.01.2026, яким  ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та звільнено від відбування покарання з іспитовим строком терміном на 1 (один) рік із покладеними, передбаченими ст. 76 КК України обов`язками – скасувати,  у частині призначення покарання.
Визнати  ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
Початок строку відбування покарання  ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту його затримання на виконання вироку суду апеляційної інстанції.
У решті вирок залишити без змін.
Вирок суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: 
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4