Справа № 488/3431/25 
Провадження № 2/487/351/26 

РІШЕННЯ
Іменем України

05.06.2026 м. Миколаїв
Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого судді Карташевої Т. А.,
за участю секретаря судового засідання Самедової Р. Ш.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:
В серпні 2025 року ТОВ «Кошельок» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 3469106538-537356 від 05.12.2021 у розмірі 13 333,98 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 5 461,00 грн, заборгованість за відсотками за користування позикою 7 872,98 грн; судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05.12.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено договір № 3469106538-537356 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (далі договір), на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язувавася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши позичальнику кредит відповідно до умов договору, та перерахував грошові кошти на банківську карту № НОМЕР_1 , яку ОСОБА_1 вказав в особистому кабінеті як його банківську карту. Ппозичальник належними чином не виконав умови договору, сплативши частково кошти, розрахунок та їх розмір (10 774,00 грн) вказані у розрахунку заборгованості, який долучений до матеріалів позову. Таким чином, розмір заборгованості відповідача складає 13 333,98 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 5 461,00 грн, заборгованість за відсотками за користування позикою 7 872,98 грн.
Крім того, позивач вказує, що поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 442,40 грн, та за договором про надання правничої допомоги в сумі 10 000 грн, які необхідно покласти на відповідача.
Ухвалою суду від 24.09.2025 відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Відповідачем 03.10.2025 подано відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що він не укладав та не підписував договір позики (у тому числі кожну його сторінку), що долучає позивач в якості копії до позовної заяви, не погоджував зазначені в цій редакції документа процентні ставки та інші кабальні умови кредитування, що вказує на необґрунтованість вимог про стягнення процентів за ставкою, яку він нібито погоджував у цьому договорі. Крім того, позивач не підтвердив перерахування коштів (тіла кредиту) первинними документами, оформленими відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".
У зв`язку з надходженням зазначеного відзиву, позивач подав клопотання, в яких просив витребувати у АТ КБ «Приватбанк» письмові докази на підтвердження або спростування факту випуску банківської карти № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) або на ім`я іншої особи (із зазначенням ПІБ та РНОКПП); виписки про рух грошових коштів по банківському рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки з № НОМЕР_1 за період з 04.12.2021 по 26.03.2022. 
17.04.2026 судом постановлено ухвалу, відповідно до якої клопотання позивача задоволено з витребуванням у АТ КБ «Приватбанк» необхідних відомостей. 
На виконання ухвали суду 19.05.2026 надійшов лист від представника АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 ). 
Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився, у позовній заяві просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, ухваливши заочне рішення.
Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 1-3 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Між сторонами склалися правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.
Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Судом встановлено, що 05 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено електронний кредитний договір № 3469106538-537356 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Кошельок» на сайті https://koshelok.ua, який був підписаний позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора 7606. 
Пунктом 9. 2 договору визначено, що його невід`ємною частиною є Правила надання позики на умовах фінансового кредиту ТОВ «Кошельок». Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язаний неухильно дотримуватись правил, текс яких знаходиться на сайті кредитодавця. 
Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «Кошельок», які долучені позивачем до матеріалів позову, визначено порядок і умови надання та обслуговування ТОВ «Кошельок» грошових коштів на умовах фінансового кредиту, права та обов`язки сторін.
Так, розділом 5 вказаних правил визначено порядок надання кредиту. Зокрема, з метою отримання позики заявник реєструється на сайті кредитодавця, а також заповнює анкету та направляє її кредитодавцю в електронному вигляді. 
У заявці заявник зобов`язаний вказати повні, точні, достовірні та актуальні особисті дані, які необхідні для прийняття кредитодавцем рішення про надання позики. 
На підставі даних, зазначених у заявці, на сайті кредитодавця здійснюється реєстрація заявника та створюється його особистий кабінет. Особистий кабінет створюється після підтвердження кредитодавцем можливості надання заявнику позики. 
Кредитодавець інформує заявника про прийняте рішення щодо надання позики шляхом направлення електронного листа на адресу електронної пошти, вказаної у заявці, або шляхом смс-повідомлення на телефонний номер вказаний позичальником, та/або шляхом розміщення інформації в особистому кабінеті заявника та на сайті кредитодавця. 
У випадку прийняття позитивного рішення, клієнт приймає та підтверджує, що дані особистого кабінету є його контактними даними, які були ним зазначені під час укладення договору, та які дають можливість клієнту переглядати укладений договір, завантажити на свій персональний комп`ютер або інший пристрій, створити копію на паперовому носії і таким чином отримати його у формі, що унеможливлює зміну його змісту. 
Заявник підписує договір шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
Підписавши договір, заявник підтверджує свою повну обізнаність та згоду з усіма істотними умовами договору з моменту підписання договору за допомогою електронного підпису в особистому кабінеті, доступ до якого здійснюється за допомогою унікальної комбінації логіну та паролю особистого кабінету. 
Пунктом 6. 2 договору визначено, що підписання позичальником договору відбувається шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Безпосереднє підписання договору, додаткової угоди, графіку платежів та інших документів здійснюється позичальником шляхом надсилання позичальником кредитодавцю одноразового ідентифікатора через свій електронний кабінет. Одноразовий ідентифікатор надсилається кредитодавцем заявнику/позичальнику засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації на сайті кредитодавця шляхом направлення електронного листа на адресу електронної пошти, яка зазначена у заявці. 
Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що зібрані докази вказують на те, що ТОВ «Кошельок» і ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір, у якому вони досягли згоди з усіх істотних умов, а саме щодо розміру кредиту, порядку його надання та повернення, строку кредитування, порядку нарахування та сплати процентів, прав і обов`язків сторін, відповідальності за порушення умов договору тощо.
Договір № 3469106538-537356 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту містить інформацію щодо особи позичальника, його персональні дані, номер мобільного телефону. 
Доказів, які підтверджують неукладення з ТОВ «Кошельок» кредитного договору, відповідачем не надано, як і не надано доказів про використання іншими особами його персональних даних для укладення вказаного вище договору. 
Крім того, за умовами цього договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 10 500,00 грн на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором ( п. 1.1). 
Відповідно до п. 1. 3. 2 договору проценти за користування кредитом 2921 грн, які нараховуються за ставкою 1,21 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 
Стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 1.20 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1. 3. 3). 
Згідно з п. 2. 1 договору кредит надається строком на 22 днів, початком якого є дата підписання договору, а закінчення є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця. 
П. 3. 4 договору сторони погодили, що відповідно до вимог частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» сукупна вартість кредиту для позичальника (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової (процентної ставки) за кредитом та вартості усіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору за умови дотримання позичальником графіку розрахунків, що є додатком до договору, становить 13 294 грн або 127% від суми отриманого кредиту та включає в себе проценти за користування кредитом 2921 грн або 27 % від суми кредиту. 
Згідно з пунктом 3.5 кредитного договору у випадку користування кредитом з боку позичальника більше за визначений лояльним періодом строк, встановлений пунктом 2.1 договору або додатковими угодами між сторонами, зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період користування кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена пунктом 3.4 цього договору процентна ставка менша ніж 2 відсотки від суми кредиту за кожен день користування кредитом, то правила нарахування процентів за процентною ставкою, визначеною пунктом 3.4 договору скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом, а саме 2,2% за кожен день користування кредитом, починаючи з дати укладення договору і до дня повного повернення кредиту.
У пункті 3.6 кредитного договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні статті 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом на наступних умовах:
зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду (пункт 3.7);
з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 процента річних, що становить 2,2 процента в день від суми кредиту за кожен день користування ним (пункт 3.8). 
Стосовно доводів відповідача щодо неправомірності нарахування позивачем процентів за користування кредитом суд зазначає, що підписавши договір, як вже зазначено вище, відповідач погодив усі істотні умови договору, до яких, у тому числі, віднесено і сплату процентів за користування кредитом. 
На виконання умов кредитного договору ТОВ «Кошельок» перерахувало грошові кошти (15 000 грн) на картковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , що підтверджується наданою АТ КБ «Приватбанк» випискою по рахунку за період з 04.12.2021-26.03.2022. 
Проте, відповідач умови договору не виконав, не повернув кредит і не сплатив проценти в установлені кредитним договором строк і розмірі, внаслідок чого утворилася заборгованість. 
З розрахунку заборгованості, складеного позивачем, встановлено, що відповідачем двічі було сплачено грошові кошти в рахунок погашення заборгованості (26.12.2021, 25.01.2022), проте умови договору виконані не в повному обсязі, що призвело до виникнення заборгованість у сумі 13 333 98 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту – 5 461,00 грн, заборгованість за відсотками за користування позикою – 7872,98 грн. 
Відповідач, заперечуючи проти неправомірності нарахування відсотків, власного розрахунку не подав.
Отже, суд вважає, що позов необхідно задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача нараховану заборгованість за кредитним договором.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. 
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Враховуючи, те, що позовні вимоги задоволені повністю, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовийго збір в сумі 2422,40 грн. 
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомоги в сумі 10 000 грн. 
Згідно з частинами першою, другою, четвертою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 686/4996/23.
Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 січня 2024 року у справі № 757/555/22-ц, від 14 лютого 2024 року у справі № 161/14183/22, від 18 березня 2024 року у справі № 357/1559/22.
Такі висновки відповідають висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд наголошує на тому, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
В свою чергу, з урахуванням конкретних обставин, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.
На підтвердження вказаної вище суми витрат позивачем надані такі докази: витяг з договору про надання правничої допомоги від 12.02.2025 та додаток до договору, де вказано вид послуги та час її надання, вартість наданих послуг; копія довіреності та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. 
Так, до вказаних послуг сторони обумовили надання такого виду послуги як відправка позову стороні, до суду, формування матеріалів адвокатського досьє по справі, вартість якої становить 2000 грн. 
Проте, такий вид допомоги не можна вважати послугою, пов`язаною з надання правничою допомогою з розумінні приписів ч. 2 ст. 137 ЦПК України.
Враховуючи критерій реальності адвокатських витрат, характер виконаної адвокатом роботи, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, керуючись принципами справедливості та верховенства права, суд дійшов висновку, що судові витрати на надання професійної правничої допомоги в розмірі 8000,00 грн (без урахування послуги формування матеріалів адвокатського досьє по справі) у даному випадку є дещо завищеними, оскільки не є співмірними із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягу наданих ним послуг, а тому їх розмір має бути зменшений.
Таким чином, оцінивши подані представником ТОВ «КОШЕЛЬОК» докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, виходячи із принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатами на надання правової допомоги, суд вважає за можливе стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОШЕЛЬОК» витрати на правничу допомогу, понесені в суді, у розмірі 4 000 грн.
Отже, враховуючи заперечення відповідача стосовно необґрунтованості суми витрат по професійну допомоги, суд вважає за можливе зменшити суму витрат на правничу допомогу до розміру 4 000 грн. 
Таким чином, загальна сума судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 6422,40 грн, яка складається з витрат по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000, 00 грн.
Керуючись ст. ст. 2-5, 76-81, 89, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» заборгованість за кредитним договором № 3469106538-537356 від 05.12.2021 у розмірі 13 333,98 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 5 461,00 грн, заборгованість за відсотками за користування позикою 7 872,98 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» судові витрати, що складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн, а всього 6 422,40 грн.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кошельок», місцезнаходження: 08135, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Чайки, вул. Антонова, буд. 8А, код ЄДРПОУ 40842831.
Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Суддя Т. А. Карташева