УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 362/2572/25
провадження № 61-7948ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Доманська Марія Ігорівна, на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 травня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , стягувач - ОСОБА_2 , заінтересована особа - Васильківський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії виконавця, у якій просила зобов`язати Васильківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (старшого державного виконавця Єщенко Ю. I.) зняти арешт, індексний номер 6072277 та скасувати постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, серія та номер ВП НОМЕР_1, виданий 31 січня 2014 року, видавник - старший державний виконавець Єщенко Ю. I., обтяжувач - Відділ державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, код ЄДРПОУ 34842289, рішення про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень, індексний номер 13908600 від 19 червня 2014 року 17:46:21, Галущенко В. М., Реєстраційна служба Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області щодо боржника ОСОБА_1 та зобов?язати Васильківський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (старшого державного виконавця Єщенко Ю.I.) зняти арешти, накладені в межах виконавчих проваджень № НОМЕР_4 та № НОМЕР_1, в тому числі з банківських рахунків щодо боржника ОСОБА_1 .
Скарга обґрунтована тим, що 10 червня 2013 року Васильківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення, яке було змінено Апеляційним судом Київської області від 28 жовтня 2013 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 
на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 165 500,00 грн та 74 000,00 грн, 
а всього 259 500 грн.
24 грудня 2013 року Васильківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист.
11 січня 2014 року Васильківським міськрайонним відділом державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження
03 червня 2014 року виконавче провадження приєднане у зведене виконавче провадження № НОМЕР_4.
Крім того, 23 січня 2014 року рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто на його користь 
з ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 436 050,0 грн та судовий збір в сумі 
3 219,00 грн.
13 травня 2014 року виданий виконавчий лист.
22 травня 2014 року Васильківським міськрайонним відділом державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4.
19 січня 2021 року виконавчий документ повернуто стягувачу, про що ухвалена постанова на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України 
«Про виконавче провадження».
Протягом останніх чотирьох років вона зверталася до виконавчої служби щодо зняття арештів та скасування постанови про заборону її виїзду за кордон.
У 2023 році ОСОБА_1 зверталася до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон. 
08 листопада 2023 року апеляційним судом скасовано ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2023 року та скасовано обмеження у праві виїзду за кордон.
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до виконавчої служби з письмовим зверненням про зняття арештів з майна, накладених в межах двох виконавчих проваджень.
18 лютого 2025 року листом виконавча служба повідомила її, що оскільки рішення суду першої інстанції не виконано, підстави для ухвалення постанови про зняття арешту з майна відсутні.
Наразі строк пред`явлення виконавчих листів до повторного виконання вже сплинув, із заявами про поновлення строків пред`явлення виконавчих листів 
до виконання ніхто не звертався.
Заявниця вказує про те, що чинні на тепер арешти перешкоджають їй вільно користуватися своєю власністю.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 
2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 06 травня 2026 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволені скарги.
Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, 
що законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження і у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вказав, 
що законодавством передбачені окремі випадки, коли повернення виконавчого документа тягне за собою зняття арешту з майна боржника. Водночас обставини, встановлені у цій справі, до таких випадків не належать, тому виснував, що сам факт повернення виконавчих документів стягувачу не створював для державного виконавця обов`язку скасувати накладені раніше обтяження щодо майна боржника.
Крім того, апеляційним судом прийнята до матеріалів справи постанова 
про результати перевірки законності виконавчого провадження, ухвалена 
20 березня 2026 року начальником Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, відповідно до змісту якої скасовано постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 19 січня 2021 року у виконавчих провадженнях номер за АСВП НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_4, НОМЕР_3, які входять до складу ЗВП НОМЕР_4. Зобов`язано головного державного виконавця Сазанович Ю. І. вжити передбачені Законом заходи щодо примусового виконання рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії.
12 червня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Доманська М. І., через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області 
від 04 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 травня 2026 року у цій справі, у якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 травня 2026 року і ухвалити нове рішення 
про задоволення скарги. 
Касаційна скарга подана до Верховного Суду з пропуском строку на касаційне оскарження, проте у клопотанні викладеному у змісті касаційної скарги, представник заявниці просить цей строк поновити, посилаючись на те, що останній пропущено з поважних причин, оскільки з повним текстом постанови Київського апеляційного суду від 06 травня 2026 року вона ознайомилася 08 червня 2026 року, після його опублікування на офіційному сайті Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР). Крім того, копію оскаржуваної постанови нею отримано також 08 червня 2026 року, що підтверджується доданими до касаційної скарги доказами.
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення 
або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк 
на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Ураховуючи наведені представником заявниці обставини, а також те, 
що за інформацією, яка міститься на офіційному сайті ЄДРСР, повний текст постанови Київського апеляційного суду від 06 травня 2026 року було зареєстровано та забезпечено надання загального доступу 08 червня 2026 року, Верховний Суд вважає, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, а тому його слід поновити.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника, неправильно застосували норми матеріального права та не врахували правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах. Залишаючи арешт чинним за відсутності відкритого виконавчого провадження протягом тривалого часу, суди не врахували, що арешт майна є виключно заходом забезпечення реального виконання судового рішення, а не самостійним та безстроковим обмеженням права власності, оскільки виконавчі документи були повернуті стягувану ще у 2021 році, протягом майже п`яти років стягувач не вчиняв жодних дій щодо повторного пред`явлення виконавчих документів до виконання, не звертався до суду із заявами про поновлення строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, відсутні докази існування відкритих виконавчих проваджень на момент звернення 
зі скаргою, державним виконавцем не було відкрито окремого виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору. За таких обставин подальше існування арешту не переслідує законної процесуальної мети та є непропорційним втручанням у право особи на мирне володіння майном, гарантоване статтею 
41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, 
дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією 
або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Основного Закону).
Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян 
і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, 
що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, 
які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, 
що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, забезпечення права 
на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, 
у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом. Виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних 
і юридичних осіб.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
За частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Суди встановили, що на виконанні відділу ДВС перебували виконавчі документи щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 :
- виконавчий лист № 2/362/11, виданий 24 грудня 2013 року Васильківським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_1 
на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 259 500,00 грн (виконавче провадження 
№ НОМЕР_1;
- виконавчий лист № 2/362/11, виданий 24 грудня 2013 року Васильківським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_1 
на користь ОСОБА_2 судового збору в сумі 3 885,00 грн (виконавче провадження № НОМЕР_2;
- виконавчий лист № 2/362/11, виданий 13 травня 2014 року Васильківським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_1 
на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 436 050,00 грн (виконавче провадження 
№ НОМЕР_4);
- виконавчий лист № 2/362/11, виданий 13 травня 2014 року Васильківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 
на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 9 475,00 грн. (виконавче провадження 
№ НОМЕР_3.
Постановами від 31 січня 2014 року та від 29 вересня 2014 року накладено арешт 
на майно боржника.
Постановами державного виконавця від 19 січня 2021 року у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 відповідні виконавчі документи повернуті на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Апеляційним судом прийнята до матеріалів справи постанова про результати перевірки законності виконавчого провадження, ухвалена 20 березня 2026 року начальником Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, відповідно до змісту якої скасовано постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 19 січня 2021 року у виконавчих провадженнях номер за АСВП НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_4, НОМЕР_3, які входять до складу ЗВП НОМЕР_4. Зобов`язано головного державного виконавця 
Сазанович Ю. І. вжити передбачені Законом заходи щодо примусового виконання рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції, 
з висновком якого погодився апеляційний суд, вважав, що законодавством 
не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог 
або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України).
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (стаття 74 Закону України 
«Про виконавче провадження»).
Як установлено судами, на виконанні відділу ДВС перебували виконавчі провадження щодо примусового виконання судових рішень про стягнення 
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості. У межах зазначених виконавчих проваджень державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника з метою забезпечення виконання судових рішень та недопущення відчуження майна, за рахунок якого могли бути задоволені вимоги стягувача. 
У подальшому виконавчі документи були повернуті стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке могло бути звернене стягнення, та безрезультатністю вжитих виконавцем заходів щодо його розшуку.
Апеляційним судом долучена до матеріалів справи постанова про результати перевірки законності виконавчого провадження, ухвалена 20 березня 2026 року начальником Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, відповідно до змісту якої скасовано постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 19 січня 2021 року у виконавчих провадженнях номер за АСВП НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_4, НОМЕР_3, які входять до складу ЗВП НОМЕР_4. Зобов`язано головного державного виконавця 
Сазанович Ю. І. вжити передбачені Законом заходи щодо примусового виконання рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії.
Таким чином, рішення державного виконавця, яким повернуто виконавчі документи про стягнення з  ОСОБА_3 грошових коштів на користь   ОСОБА_2 скасовані і підлягають виконанню.
Оцінюючи наведені обставини, апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, 
що законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
З огляду на це суд дійшов правильного висновку про те, що сам факт повернення виконавчих документів стягувачу не створював для державного виконавця обов`язку скасувати накладені раніше обтяження щодо майна боржника.
Доводи представника заявниці про те, що стягувач не звернувся повторно 
із виконавчими документами до примусового виконання, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив, оскільки сам по собі факт не звернення стягувача протягом певного часу не свідчить про незаконність дій державного виконавця під час накладення арешту та не підтверджує наявність підстав для його скасування 
в межах розгляду цієї скарги.
Виконавчі документи були повернуті стягувачу 19 січня 2021 року, тому станом 
на 24 лютого 2022 року строк на їх повторне пред`явлення до виконання 
не закінчився. Відповідно до пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» на період дії воєнного стану строки, визначені цим Законом, перериваються та встановлюються заново 
з дня припинення або скасування воєнного стану. Отже, перебіг строку на повторне пред`явлення виконавчих документів до виконання був перерваний у силу закону 
та на час розгляду справи не сплив. Відтак, право стягувача на повторне пред`явлення виконавчих документів до виконання зберігається, а тому твердження представника заявниці про втрату можливості примусового виконання судових рішень є помилковими.
Також як правильно зазначив апеляційний суд не можуть бути підставою для задоволення скарги і посилання заявниці на те, що державним виконавцем не було вчинено всіх можливих виконавчих дій. Зазначені доводи не спростовують установлених судом обставин щодо законності накладення арешту та відсутності передбачених законом підстав для його зняття. Крім того, повернення виконавчих документів було здійснено після проведення виконавцем заходів, які не дали можливості виявити майно боржника, достатнє для повного виконання судових рішень.
Суди попередніх інстанцій належним чином дослідили наявні у справі докази, надали їм належну правову оцінку та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги. 
Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди заявниці 
з такими висновками, однак не містять обставин, які б свідчили про неправильне встановлення судами фактичних обставин справи чи неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені в оскаржуваних судових рішеннях, 
та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявниці з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами першої 
та апеляційної інстанцій.
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з судовими рішеннями про відмову в задоволенні скарги і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскаржених рішень, які відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність 
у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводами апеляційної скарги 
і апеляційним судом їм надано належну правову оцінку.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень не виявлено порушення судами норм ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження».
Правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій вказаних вище норм права не викликає розумних сумнівів.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що касаційна скарга 
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Доманська М. І., на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2025 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 06 травня 2026 року 
є необґрунтованою.
Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Доманська Марія Ігорівна, про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Доманська Марія Ігорівна, строк на касаційне оскарження ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 06 травня 2026 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Доманська Марія Ігорівна, на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2025 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 06 травня 2026 року у справі 
за скаргою ОСОБА_1 , стягувач - ОСОБА_2 , заінтересована особа - Васильківський відділ державної виконавчої служби 
в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара