КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/2994/25
Провадження № 2/488/1059/26  

РІШЕННЯ
Іменем України

23.04.2026 року       м. Миколаїв
Корабельний районний суд міста Миколаєва у складі: 
головуючої по справі судді — Чернявської Я.А.,
при секретарі судового засідання — Коваль А.О.,
розглянувши в судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Миколаївської обласної ради, про стягнення моральної шкоди завданої порушенням права власності в майні спільної власності територіальних громад Миколаївської області внаслідок незаконних рішень Миколаївської обласної ради по незаконному продажу (розпорядженню) майна спільної сумісної власності громад Миколаївської області,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Корабельного районного суду з позовом, в якому просив стягнути з Миколаївської обласної ради моральну шкоду у розмірі 5 000 000 гривень, завданої порушенням права власності в майні спільної власності територіальних громад Миколаївської області внаслідок незаконних рішень Миколаївської обласної ради по незаконному продажу (розпорядженню) майна спільної сумісної власності громад Миколаївської області. Судові витрати просив покласти на Миколаївську обласну раду.
Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що він громадянин України ОСОБА_2 ,етнічний українець, представник автохтонного корінного українського народу (титульної нації), безпосередній житель і власник комунальної власності на праві спільної сумісної власності у невиділених частках в межах териоріальної громади міста Миколаєва і Миколаївської області є співвласником майна, яке належить до спільної власності територіальних громад Миколаївської області, та те, що обласна рада, всупереч Конституції України, Цивільному кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування», здійснює незаконне розпорядження цим майном, продаючи його без згоди всіх співвласників та без проведення обласного референдуму серед жителів області.
Наголошував, що зазначені дії порушують його конституційні права на власність, гарантовані статтями 3, 13, 140 та 143 Конституції України, а також положеннями статей 316–369 Цивільного кодексу України. Зазначав, що дії Миколаївської обласної ради мають системний та регулярний характер, що підтверджується отриманими ним відповідями від органів влади щодо продажу майна.
Вказав, що зазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності, а його розпорядження без згоди співвласників суперечить прямим приписам Цивільного кодексу України, зокрема статті 369. Стверджує, що відшкодування моральної шкоди, є адекватним та ефективним способом захисту його прав, оскільки порушення стосуються не тільки матеріальної, а й нематеріальної сфери його інтересів як громадянина та співвласника спільної власності.
На підставі викладеного звернувся до суду з даним позовом.
27.11.2025 року представником відповідача Миколаївської обласної ради, ОСОБА_3 через підсистему «Електронний суд» надано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є не обґрунтованими та недоведеними. Просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.
04.12.2025 року позивачем ОСОБА_1 надано до суду відповідь на відзив, в якому останній наголосив, що відзив відповідача не містить жодних доказів спростування заподіяння шкоди та фактично є критикою позову. Відповідач не надав копій оригінальних документів, що підтверджують законність його дій або бездіяльності щодо відчуження та продажу комунального майна, яке належить територіальній громаді на праві спільної сумісної власності. Зазначив, що презумпція вини відповідача при заподіянні шкоди не була спростована, а відсутність документів та відомостей про реєстрацію, правонаступництво та правомочність дій відповідача підтверджує порушення його прав та законних інтересів. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Інші процесуальні дії у справі
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.07.2025 року зазначену позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29.08.2025 року зазначену позовну заяву було повернуто.
22.09.2025 року ОСОБА_1 була подана Апеляційна скарга на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєві від 29.08.2025 року.
03.11.2025 року Постановою Миколаївського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та матеріали справи направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
10.11.2025 матеріали цивільної справи надійшли до Корабельного районного суду м. Миколаєва.
10.11.2025 року визначено суддю для розгляду справи та передано для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи раніше визначеному складу суду.
13.11.2025 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк подати відзив на позов.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30.01.2026 року підготовче судове засідання було закрито та призначено справу до судового розгляду.
Позиції учасників справи
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно.
Позивач, ОСОБА_1 , подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі поданих матеріалів справи та підтримав позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач, Миколаївська обласна рада, в особі представника, Бєлокурова С.О. через підсистему «Електронний суд» надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Мотивувальна частина
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Судом встановлено, що 08 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївської обласної ради з метою з`ясування кількості як на його думку, незаконно відчуженого майна територіальних громад Миколаївської області. У подальшому позивач отримав відповіді, з яких дізнався про перелік відчуженого майна спільної власності територіальних громад області.
На підставі отриманої інформації позивач дійшов висновку, що Миколаївська обласна рада здійснює розпорядження та відчуження майна спільної власності територіальних громад без отримання його особистої письмової нотаріально посвідченої згоди та без проведення обласного референдуму серед жителів Миколаївської області.
Позивач вважав, що такі дії порушують його право власності як співвласника майна територіальних громад області, а також порушують права самих територіальних громад. У своїх доводах він посилався на те, що територіальні громади є власниками комунального майна, а органи місцевого самоврядування лише представляють їх інтереси та не можуть вільно розпоряджатися таким майном без згоди співвласників.
Також позивач зазначав, що право спільної власності передбачає необхідність отримання згоди всіх співвласників на розпорядження майном, а тому відчуження майна спільної власності територіальних громад без його згоди є незаконним. Позивач наголошував, що майно територіальних громад є об`єктом спільної сумісної власності жителів області, а тому розпорядження ним можливе лише за згодою всіх співвласників.
Крім того, позивач посилався на положення Конституції України щодо гарантій захисту права власності, права на місцеве самоврядування та права територіальних громад управляти комунальним майном безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування. Також він посилався на положення Цивільного кодексу України щодо права спільної сумісної власності, порядку здійснення права власності та необхідності отримання згоди співвласників при розпорядженні спільним майном.
Позивач зазначив, що Миколаївська обласна рада після прийняття Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» втратила, на його думку, право самостійно управляти та розпоряджатися майном територіальних громад області, оскільки є лише представницьким органом, а не власником такого майна.
Також позивач посилався на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, зазначаючи, що порушення прав територіальної громади одночасно порушує права кожного її жителя, а особа має право на ефективний судовий захист своїх прав.
Позивач також наголосив, що внаслідок дій відповідача йому було завдано моральну шкоду, яка полягала у душевних переживаннях, відчутті порушення його права власності, втраті довіри до органу місцевого самоврядування та переконанні у незаконному знищенні й розпродажі комунального майна територіальних громад області.
У зв`язку з викладеним позивач просив суд стягнути з Миколаївської обласної ради на його користь 5 000 000 грн. моральної шкоди, завданої, на його думку, незаконним розпорядженням майном спільної власності територіальних громад Миколаївської області.
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).
Разом з тим, загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода відшкодовується за наявності вини, крім випадків, прямо встановлених законом.
Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала, за умови доведення протиправності поведінки, наявності шкоди та причинного зв`язку між ними. Зазначені елементи є обов`язковими для виникнення деліктного зобов`язання, а їх доведення покладається на позивача.
Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14-ц, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не інших обставин. Проста послідовність подій не може братися до уваги. Заподіювач шкоди відповідає лише за ту шкоду, яка безпосередньо спричинена його діями. Відсутність причинного зв`язку свідчить про те, що шкода викликана іншими обставинами.
Поняття моральної шкоди охоплює душевні страждання, що виникають у зв`язку з порушенням прав особи, однак не кожне суб`єктивне переживання чи негативна емоція утворює юридичний склад моральної шкоди у розумінні закону (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості та можливості відновлення, з урахуванням інших обставин справи. При визначенні розміру відшкодування суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення потерпілої особи, що узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.
Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, за яких обставин та якими саме діями чи бездіяльністю вони спричинені, а також на яких доказах ґрунтується визначений позивачем розмір відшкодування.
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії, рішення чи бездіяльність спричинили йому страждання або приниження, яку саме шкоду вони заподіяли та яким є розмір її відшкодування.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22, порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень може викликати негативні емоції, однак не всі негативні емоції досягають рівня страждання чи приниження, які утворюють моральну шкоду. Оцінка такого рівня залежить від конкретних обставин справи, характеру протиправних дій, їх інтенсивності, тривалості та наслідків для потерпілої особи.
Таким чином, правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень є вчинення ними протиправних дій або бездіяльності, що завдало шкоди та безпосередній причинний зв`язок між дією або бездіяльністю і шкодою. Шкода відшкодовується незалежно від вини, а належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, зокрема, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19 (провадження № 14-24цс21) зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.
Верховний Суд України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.03.2021 по справі №826/7176/17 зазначив, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти виключно на виконання закону, дотримуватися встановленої законодавством процедури, не перевищувати наданих повноважень та обирати лише правомірні способи поведінки під час реалізації своїх владних функцій.
Постановою ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 визначено, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди є негативним явищем, однак не будь-яка моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати моральну шкоду можливе лише за умови, якщо така шкода була спричинена протиправною поведінкою відповідальної особи.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Відповідно до ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.
Частиною 2 цієї статті визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Окрім того, статтею 7 Конституції України зазначено, що в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
Так, ст. 38 Конституції України передбачає право громадян брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Стаття 69 Конституції України закріплює право громадян на безпосередню демократію, визначаючи, що народне волевиявлення здійснюється через вибори, референдуми та інші форми прямої демократії.
Відповідно до ч. 2 ст. 144 Конституції України та ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення органу місцевого самоврядування з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб саме судом загальної юрисдикції.
Відповідно до статті 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Стаття 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» регулює прийняття та оскарження рішень (актів) органів місцевого самоврядування. Рада приймає нормативні та інші акти у формі рішень, а виконавчий комітет — рішення, що потребують більшості голосів від загального складу.
Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України (ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
За ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.
Частина 2 вказаної статті визначає, що у містах з районним поділом територіальної громади міста або міської ради за рішенням відповідно до цього Закону можуть утворюватися районні в місті ради. Районні в містах ради утворюють свої виконавчі органи та обирають голову ради, який одночасно є і головою її виконавчого комітету.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Представницькі органи місцевого самоврядування, обласні ради, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.
Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону (ч. 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Згідно зі статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях обласної ради вирішуються питання щодо управління об`єктами комунальної власності територіальної громади, прийняття рішень про відчуження комунального майна, затвердження програм приватизації, визначення порядку управління об`єктами комунальної власності, а також вирішення інших питань у межах компетенції органу місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, а обласні ради від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
При здійсненні повноважень щодо управління комунальним майном орган місцевого самоврядування зобов`язаний діяти виключно в межах наданих законом повноважень, у спосіб, визначений Конституцією та законами України, з дотриманням принципів законності, обґрунтованості, добросовісності та розумності.
Разом із тим, сам по собі факт прийняття органом місцевого самоврядування рішення щодо розпорядження об`єктами комунальної власності не свідчить про протиправність таких дій та не є безумовною підставою для покладення цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди без доведення наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення.
Відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України, саме на сторону позивача покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказів, що рішення Миколаївської обласної ради є незаконними, суду не надано, а тому підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відсутні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.
Відповідно до пункту 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
За такого, судові витрати слід віднести на рахунок держави.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи.
Керуючись ст. ст. 7, 8, 12, 13, 141, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Миколаївської обласної ради, про стягнення моральної шкоди завданої порушенням права власності в майні спільної власності територіальних громад Миколаївської області внаслідок незаконних рішень Миколаївської обласної ради по незаконному продажу (розпорядженню) майна спільної сумісної власності громад Миколаївської області– відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повне найменування сторін та інших учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: відсутній, адреса: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: Миколаївська обласна рада, код ЄДРПОУ: 25696652, адреса: 54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 22.
Повний текст судового рішення складено 13 травня 2026 року.

Суддя Я.А. Чернявська