Номер провадження: 22-ц/813/4237/26 
Справа № 492/473/25
Головуючий у першій інстанції Черевата В. І.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Коновалової В.А., Кострицького В.В., 
учасники справи: позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф», відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» в особі свого представника Дзундзи Ольги Володимирівни
на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 07 липня 2025 року, ухвалене Арцизьким районним судом Одеської області у складі: судді Череватої В.І. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Договором № 852211 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 29.06.2020 року в розмірі 30762,54 грн та судові витрати.
Позов обґрунтований тим, що 29.06.2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір № 852211 про надання коштів на умовах фінансового кредиту в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, підписаний електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. 
За кредитним договором кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в розмірі 8000,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.
В порушення вимог ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач не виконав свої зобов`язання, що передбачені умовами Кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість.
22.02.2021 ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» уклали Договір факторингу № 015-220221, згідно з яким та відповідно до ст. 512 ЦК України, ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», включно і до ОСОБА_1 за Договором № 852211 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 29.06.2020 року.
В подальшому, 22 серпня 2024 року, ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» уклали Договір факторингу № 20240822/1, згідно з яким набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», включно і до ОСОБА_1 за Договором № 852211 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 29.06.2020 року, порядковий номер згідно реєстру прав вимоги 211.
У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, станом на 10.04.2025, заборгованість відповідача перед позивачем становить 30762,54 грн, що складається з: заборгованості по тілу кредиту – 8 000,00 грн; заборгованості по відсотках (та прострочені відсотки) – 18239,00 грн; інфляційне збільшення – 4523,54 грн, що зумовило звернення до суду.
Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 07 липня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» відмовлено.
В апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» в особі свого представника Дзундзи О.В. просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги є те, що судом помилково трактовано незаповнені реєстри як відсутність предмету факторингу. Суд не врахував важливу обставину: жодна з фінансових компаній-сторін договорів факторингу не заперечує факту передачі права вимоги за боргом відповідачки. Первісний кредитор (ТОВ «Лінеура Україна») сам уступив цей борг, а наступний кредитор (ТОВ «Сіроко Фінанс») підтвердив, що володіє ним, відступивши його позивачу. 
В матеріалах справи немає жодного доказу, який би ставив під сумнів дійсність цих відступлень. Ні ТОВ «Лінеура Україна», ні ТОВ «Сіроко Фінанс» не оспорювали даний договір факторингу чи склад переданих вимог, відповідачка натомість заперечувала проти позову лише з формальних підстав, не надаючи доказів протилежного (наприклад, що хтось інший є кредитором або у неї є докази виконання зобов`язання первісному кредитору).
Суд визнав неналежними основні письмові докази (витяг з реєстру прав вимоги № 015- 220221 від 22.02.2021 р. та Реєстр права вимоги № 20240822/1 від 22.08.2024 року), хоча вони безпосередньо стосуються предмета спору і підтверджують перехід права вимоги (тобто відповідають критерію належності, ст .77 ЦПК), не навівши жодних аргументів, що ставили б під сумнів їх справжність чи чинність. 
Вказує, що відповідачка не заявляла позовних вимог про визнання недійсним ні самого договору факторингу, ні його окремих положень. Розгляд цієї справи не передбачав ухвалення рішення щодо чинності договору між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс», не було також зазначено, що витяг або договори є підробленими чи недійсними – їх просто не прийняли до уваги через відсутність заповнення на бланках, які і не мали бути заповненими, що саме по собі не робить документи недостовірними. (а.с. 139-173)
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Індутного-Шматько С.М. просила врахувати при розгляді справи постанову Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 (провадження № 61-5330св24), відмовити в прийнятті нових доказів, поданих позивачем разом з апеляційною скаргою та мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначала, що доводи апеляційної скарги, мають загальний характер, не спростовують конкретних обставин та висновків суду у даній справі та зводяться до того, що позивач начебто з поважних причин не надав всі наявні у нього докази, які підтверджують право вимоги до відповідача.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, право вимоги за яким набуто позивачем в порядку договору факторингу з ціною позову 30762,54 грн.
Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 вказаної норми).
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 29.06.2020 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем ОСОБА_1 , укладено Договір № 852211 про надання коштів на умовах фінансового кредиту в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, підписаний електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. (а.с. 6-9)
На умовах кредитного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в розмірі 8000,00 гривень. 
22.02.2021 ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» уклали Договір факторингу № 015-220221, яке в свою чергу, відступило Право вимоги на користь ТОВ «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» на підставі договору факторингу № 20240822/1 від 22.08.2024 року.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належним чином не підтвердив передання права вимоги за договором позики, оскільки матеріали справи не містять належних доказів переходу права вимоги до ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», який, як зазначав позивач, був попереднім кредитором відповідача. Суд, досліджуючи додані позивачем до позовної заяви копії бланків документів, які укладені як додатки до договору факторингу, зазначив, що вони підписані від імені клієнта та фактора, не містять: ані дати їх укладення; ані реквізитів договору факторингу, до якого вони укладені; ані зміст відносно яких договорів вони укладені; ані жодної інформації про позичальників, відносно яких передаються права вимоги; ані ціну договору факторингу; ані будь-яких реквізитів, тощо. Зазначені бланки за своїм змістом, крім їх підписання, є чистими та не заповненими сторонами, не містять жодної інформації на підтвердження того, що за ними здійснювалось передання права вимоги від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» до ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» права вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано доказів на підтвердження набуття ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» права вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено у ст. 639 ЦК України, згідно із якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Кодексу).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 08 серпня 2022 року у справі №234/7298/20.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Положення ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» (в редакції чинній на момент укладення договору позики), так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис»).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20.
У справі, що переглядається вбачається, що 29.06.2020 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір № 852211 про надання коштів на умовах фінансового кредиту, за умовами якого позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором.
Вказаний договір підписаний електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. (а.с. 6-9)
Відповідно до п. 1.2.- 1.3 Кредитного договору сума кредиту складає: 8000,00 гривень. Строк кредиту 30 днів. 
За п. 1.1. Кредитного договору укладення цього Договору здійснюється Сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується Клієнту через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація Клієнта здійснюється при вході Клієнта в Особистий кабінет, шляхом перевірки Товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого Товариством на номер мобільного телефону Клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету. При цьому Клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту/ІТС Товариства.
За п. 2.1. Кредит надається Товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку Клієнта, зазначену Клієнтом в Особистому кабінеті, що має наступні реквізити № НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за вих. № 2643_241009093018 від 09-10-2024 за допомогою сервіcа онлайн платежів іPay.ua було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 29-06-2020 15:55:02 на суму 8000,00 грн, маска картки НОМЕР_2 , номер транзакції в системі iPay.ua – 59158669, призначення платежу: зарахування: 8040 грн на карту НОМЕР_2 . (а.с. 27зв)
За встановлених обставин колегія суддів вважає, що сторонами погоджено всі істотні умови кредитного договору, оскільки даний електронний договір містить істотні умови щодо суми кредиту, дати його видачі, строк надання коштів, розмір процентів та умови кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, при цьому вказаний кредитний договір недійсним або неукладеним не визнавався, доказів цього не надано.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
Наведена вище правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.04.2024 у справі справа № 2221/2373/12 (провадження № 61-483св23).
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово стверджував, що належними доказами, які засвідчують факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (див. постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі № 5026/886/2012).
У постанові від 02.11.2021 у справі № 905/306/17 Верховний Суд вказував на те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі.
Як вбачається з матеріалів справи, 22.02.2021 ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» уклали Договір факторингу № 015-220221, згідно з якого ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА».(а.с. 12-14)
22.08.2024 ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» уклали Договір факторингу № 20240822/1, у відповідності до умов якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта за плату у передбачений договором спосіб, а клієнт відступає фактору належні йому права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. (а.с. 34-37)
Судом правильно встановлено, що позивачем до позовної заяви додано копії бланків документів, які укладені як додатки до зазначених договорів, а саме: Погодження суми фінансування, оплати, та відступлення прав грошових вимог до договору факторингу №__ від «__»____20__р.; Акт прийняття-передання документації за Реєстром № ___ договору факторингу №__ від «__»____20__р.; Акт прийняття-передання Реєстру №__ прав грошових вимог, що відступаються Клієнтом Факторові відповідно до Додаткової Угоди №__ до Договору факторингу №__ від «__»____20__р.; Акт повернення Прав грошових вимог за договором факторингу №__ від «__»____20__р; Реєстр прав вимоги № __ «____»____20__р.; Акт прийому-передачі Документів за Договором Факторингу №__ від «__»____20__р.; Акт повернення права вимоги «__»____20__р.; Додаткову угоду №__ до Договору факторингу №__ від ___року «__»____20__р.; копію витягу з реєстру прав вимог № 015-220221 від 22 лютого 2021 року, сформованого 22.08.2024 року, який містить інформацію про включення до реєстру передачі права вимоги за договором позики № 852211 від 29.06.2020 року, укладеним з ОСОБА_1 , який підписаний лише директором ТОВ «СІРОКО ФІНАНС». (а.с. 16-23)
Натомість, відмовляючи у задоволенні позову з підстав недоведеності права вимоги, суд першої інстанції не звернув увагу, що, окрім вище зазначеного, позивачем надано Реєстр прав вимог № 20240822/1 від 22.08.2024, відповідно до якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» від ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», включно і до ОСОБА_1 за Договором № 852211 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 29.06.2020 року. (а.с. 24-26)
В свою чергу відповідно до п. 6.1.3. Договору № 852211, укладеного 29.06.2020 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем ОСОБА_1 , сторони визначили, що Товариство має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди клієнта.
Таким чином, погоджуючись з доводами скарги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не підтверджено належними доказами набуття права вимоги до ОСОБА_1 .
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 852211 від 29.06.2020 заборгованість ОСОБА_1 становить 30762,54 грн, яка складається з: 8000 грн – заборгованість по тілу кредиту; 18239 грн – заборгованість по відсотках (та прострочені відсотки); 4523,54 грн – інфляційне збільшення (а.с. 27).
Зважаючи на обов`язок суду належним чином дослідити поданий позивачем розрахунок заборгованості, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок (постанова Верховного Суду в справі № 775/7704/15 від 23 січня 2018 року), колегія суддів здійснює перевірку нарахованої до стягнення заборгованості.
При цьому, вирішуючи питання про стягнення сум заборгованості за відсотками колегія суддів враховує, що за змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до п. 1.2.-1.4.2 Кредитного договору сума кредиту складає: 8000,00 гривень. Строк кредиту 30 днів. Дата повернення кредиту вказується в Графіку платежів, що є Додатком № 1 до цього Договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в Розділі 4 цього Договору.
Тип процентної ставки – фіксована. Процентна ставка за користування кредитом залежить від фактичного виконання Клієнтом умов Договору та становить: Знижена процентна ставка - 1,33% процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом (485,45 процентів річних), застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору, якщо в цей строк Клієнт здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою повернення кредиту, що вказана в Графіку платежів.
Стандартна процента ставка складає 1,90% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (693,50 процентів річних), застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору, якщо Клієнт не виконав умови зазначені в пп.1.4.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки.
Згідно з п. 1.6.-1.7. Договору орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору складає: за зниженою ставкою 11192,00 грн; за стандартною ставкою 12560,00 грн.
Обчислення орієнтовної реальної річної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту базується на припущенні, що Договір залишається дійсним протягом погодженого строку та, що Товариство і Споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені Договором. При цьому, орієнтовна реальна процентна та орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою застосовані, виходячи з умов застосування цієї ставки, що передбачені Договором, але у межах погодженого строку виконання Споживачем зобов`язань за Договором.
Згідно з п. 4.1.-4.5 Кредитного договору у випадку неможливості виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі у встановлений термін та за умови, що заборгованість за кредитом складає не менше 400,00 гривень (включно) Клієнт може ініціювати продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту, шляхом укладення Додаткової угоди до Договору.
Пропозиція (оферта) Клієнта щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом натискання кнопки «ПРОДЛИТЬ/ПРОДОВЖИТИ КРЕДИТ» в Особистому кабінеті або відповідної кнопки в платіжному терміналі та здійснення платежу на користь Товариства у розмірі НЕ менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів (та у разі їх наявності – штрафних санкцій). Після отримання Товариством коштів у розмірі нарахованих та несплачених процентів та штрафних санкцій (у разі наявності останніх), заява Клієнта про продовження строку користування кредитом вважається поданою.
Товариство має право, але не обов`язок протягом 24 годин з моменту вчинення Клієнтом вказаних в п. 4.2. Договору дій, акцептувати пропозицію (оферту) Клієнта про продовження строку користування кредитом шляхом направлення Клієнту засобами зв`язку текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (з зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлені Клієнтом Товариству в Особистому кабінеті/зазначені в Договорі та Одноразовий ідентифікатор у вигляді коду для підписання Клієнтом Додаткового договору.
Додатковий договір вважається укладеним з моменту одержання Товариством грошових коштів згідно з підпунктом 4.5. Договору та підписання його Клієнтом електронним підписом за допомогою Одноразового ідентифікатора.
Новий строк кредиту розраховується з дня, наступного за днем вчинення Клієнтом дій згідно з п.4.2.- 4.3 Договору та дорівнює строку кредиту, що встановлений п. 1.3. Договору, якщо інше не встановлено в Додатковому договорі.
Отже, сторони обумовили продовження строку користування кредитом договору, натомість доказів пролонгації такого матеріали справи не містять.
Тобто, строк кредитування становить з 29.06.2020 по 29.07.2020.
Зі змісту вказаних положень договору вбачається, що зазначені проценти договір пов`язує з неповерненням у встановлений строк кредитних коштів, а відтак по суті це є санкцією для позичальника. Нарахування ж та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та правовим позиціям Верховного Суду.
Так, відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зроблено такі висновки, що «компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав)».
Верховним Судом у постанові від 19.09.2020 року у справі № 686/18977/17 зазначено, що «положеннями частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.
Отже, положеннями ЦК України передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення, зокрема, у розмірі певного проценту за кожен день прострочення».
Колегія суддів вважає, що визначені умовами договору проценти за користування кредитом можуть бути нараховані лише в межах строку кредитування. Після закінчення строку кредитування кредитор має право на застосування відповідальності за невиконання грошового зобов`язання в порядку, визначеному ч. 2 статті 625 ЦК України.
Відповідно до графіків платежів (додаток № 1 до Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 852211 від 29.06.2020 ) дата повернення позики та сплати нарахованих процентів: 29.07.2020, сума кредиту: 8000 грн, сума нарахованих процентів: 3190 грн, разом до оплати: 11192 грн (а.с. 38).
Виходячи з наданого позивачем розрахунку заборгованості, графіків платежів, колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість відповідача по відсоткам за договором № 852211 від 29.06.2020 складає 3192 грн (8000*1,33%*30 днів).
Крім того, позивачем заявлена вимога щодо стягнення інфляційного збільшення у сумі 4523,54 грн.
Як зазначалося вище, після закінчення строку кредитування кредитор має право на застосування відповідальності за невиконання грошового зобов`язання в порядку, визначеному ч. 2 статті 625 ЦК України.
Визначальним для правильного вирішення справи є саме існування невиконаного грошового зобов`язання.
Оскільки матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем зобов`язань за Кредитним договором № 852211 від 29.06.2020, а факт наявності непогашеної заборгованості знайшов своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Перевіряючи наданий позивачем розрахунок, колегія суддів вказує таке.
Залишок заборгованості за тілом кредиту – 8000 грн.
Період прострочення грошового зобов`язання: 30.07.2020 по 23.02.2022.
Індекси інфляції за кожен місяць періоду прострочення: серп. 2020 = 99.8, вер. 2020 = 100.5, жовт. 2020 = 101., лист. 2020 = 101.3, груд. 2020 = 100.9, січ. 2021 = 101.3, лют. 2021 = 101.0, бер. 2021 = 101.7, квіт. 2021 = 100.7, трав. 2021 = 101.3, черв. 2021 = 100.2, лип. 2021 = 100.1, серп. 2021 = 99.8, вер. 2021 = 101.2, жовт. 2021 = 100.9, лист. 2021 = 100.8, груд. 2021 = 100.6, січ. 2022 = 101.3, лют. 2022 = 101.6;
Сукупний індекс інфляції] = 99.8:100 (серп. 2020) * 100.5:100 (вер. 2020) * 101.0:100 (жовт. 2020) * 101.3:100 (лист. 2020) * 100.9:100 (груд. 2020) * 101.3:100 (січ. 2021) * 101.0:100 (лют. 2021) * 101.7:100 (бер. 2021) * 100.7:100 (квіт. 2021) * 101.3:100 (трав. 2021) * 100.2:100 (черв. 2021) * 100.1:100 (лип. 2021) * 99.8:100 (серп. 2021) * 101.2:100 (вер. 2021) * 100.9:100 (жовт. 2021) * 100.8:100 (лист. 2021) * 100.6:100 (груд. 2021) * 101.3:100 (січ. 2022) * 101.6:100 (лют. 2022) = 1.17239771.
[Інфляційне нарахування] = 8000.00 * 1.17239771 -8000.00 = 1379.18 грн.
Отже сума, яка підлягає стягненню з відповідачки за невиконання грошового зобов`язання в порядку, визначеному ч. 2 статті 625 ЦК України, складає 1379 грн.
Підсумовуючи викладене вище, з урахуванням наведеного неправильного застосування судом норм матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у сумі 12571 грн, що складається з: 8000 грн – заборгованість по тілу кредиту; 3192 грн – заборгованість по відсотках (та прострочені відсотки); 1379 грн – інфляційне збільшення.
Щодо судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).
В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подачу позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, за подачу апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн, загалом 6056 грн.
Враховуючи, що позов та апеляційна скарга задоволені частково, що становить 41% (12571*100/30762,54) від загальної ціни позову, то з відповідача підлягає стягненню за подачу позовної заяви та апеляційної скарги 2482,96 грн (6056*41%).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Представником позивача на виконання ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 134 ЦПК України було заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 7000 грн, в суді апеляційної інстанції – 8000 грн та надано відповідні докази у заяві по суті справи – у позовній заяві та апеляційній скарзі.
На підтвердження витрат на правову допомогу до суду першої інстанції позивачем надано копію договору про надання правової допомоги № 250408-17Ш від 08.04.2025, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» та адвокатом Дзундзою О.В. (а.с. 30-31)
Відповідно до п. 4.2 Договору про надання правової допомоги № 250408-17Ш від 08.04.2025 у разі ухвалення судом рішення суду на користь клієнта (задоволення судом позовних вимог у повному обсязі), клієнт зобов`язаний сплатити адвокату винагороду у розмірі 7000 грн. 
За п. 4.4. Договору про надання правової допомоги № 250408-17Ш від 08.04.2025 у разі оскарження в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, клієнт зобов`язаний сплатити адвокату винагороду у розмірі 8000 грн за підготовку апеляційної скарги.
До апеляційної інстанції позивачем надано:
- Акт № 1 приймання-передачі наданих послуг від 05.08.2025 згідно Договору про надання правової допомоги № 250408-17Ш від 08.04.2025, відповідно до якого адвокатом надано послуги: підготовка та подання позовної заяви, збирання доказів, надання усних та письмових консультацій клієнту, подання процесуальних заяв в ході розгляду судової справи, вартість 7000 грн (а.с. 147); 
- Акт № 2 приймання-передачі наданих послуг від 05.08.2025 згідно Договору про надання правової допомоги № 250408-17Ш від 08.04.2025, відповідно до якого адвокатом надано послуги: підготовка та подання апеляційної скарги, збирання доказів, надання усних та письмових консультацій клієнту, подання процесуальних заяв в ході розгляду судової справи, вартість 8000 грн (а.с. 148).
Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі недотримання, на її думку, вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на їх неспівмірність із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг, виконаних робіт та витраченим часом.
Переглядаючи судове рішення, колегія суддів бере до уваги, що у п. 4.2 Договору про надання правової допомоги сторони погодили сплату 7000 грн у разі ухвалення судом рішення суду на користь клієнта (задоволення судом позовних вимог у повному обсязі), що свідчить про те, що вказане є саме «Гонораром успіху».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, виснувала про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ). При цьому зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Доказів того, що вказаний гонорар успіху був необхідним у зв`язку з розглядом даної справи в місцевому суді матеріали справи не містять. За вказаних обставин колегія суддів вважає відсутніми підстави для покладення на відповідача відшкодування «гонорару успіху», який сплачує заявник на користь адвоката в межах їх домовленості за умовами договору.
При цьому стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).
Натомість, згідно п. 4.5. Договору сторонами погоджено, що у разі ухвалення судом рішення про часткове задоволення вимог клієнт зобов`язується сплатити адвокату винагороду пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Вищенаведеними доказами підтверджено понесені стороною позивача судові витрати в суді першої інстанції, які складаються з підготовки та подання позовної заяви, збирання доказів, надання усних та письмових консультацій клієнту, подання процесуальних заяв, що підтверджено матеріалами справи в ході розгляду судової справи на загальну суму 7000 грн.
Отже, заперечення відповідача проти вказаного розміру витрат на правову допомогу в суді першої та апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, оскільки розмір витрат на правову допомогу 7000 грн в суді першої інстанції, в суді апеляційної інстанції – 8000 грн та надання відповідних доказів у заяві по суті справи – у позовній заяві та апеляційній скарзі, в цілому, відповідають складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, з урахуванням принципу розумності та справедливості.
У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (які включають витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги та апеляційна скарга підлягають задоволенню частково на 41%, представником позивача на виконання ч. 8 ст. 141, ч. 1 ст. 134 ЦПК України було заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 6150 грн (15000*41%).
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» в особі свого представника Дзундзи Ольги Володимирівни задовольнити частково.
Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 07 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» (ЄДРПОУ 42655697, адреса: м. Львів, вул. С. Бандери, 87, оф. 54) заборгованість за Договором № 852211 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 29.06.2020 в розмірі 12571 грн, що складається з: 8000 грн – заборгованість по тілу кредиту; 3192 грн – заборгованість по відсотках (та прострочені відсотки); 1379 грн – інфляційне збільшення.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» (ЄДРПОУ 42655697, адреса: м. Львів, вул. С. Бандери, 87, оф. 54) судовий збір у сумі 2482,96 грн та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 6150 грн, загалом судові витрати 8632,96 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Дата складення повного тексту постанови – 09 червня 2026 року

Судді: М.В. Назарова

В.А. Коновалова

В.В. Кострицький